Верховний
Суд

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року 
м. Київ

справа №  910/22886/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа - Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 (суддя Селівон А.М.) та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 (головуючий: Агрикова О.В., судді: Чорногуз М.Г., Буравльов С.І.)
за позовом Приватного акціонерного товариства  "Страхова компанія "УНІКА" 
до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа - Гарант"   
про стягнення 35 523,92 грн.

Учасники справи: не викликалися та не повідомлялися.

ВСТАНОВИВ :
                                                                                                              
13.12.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення грошових коштів у розмірі 35 523,92 грн. в порядку регресу, а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн. 

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що виплативши відповідно до умов договору добровільного комплексного страхування на транспорті №030140/4055/0000019 від 09.07.2014 страхувальнику страхове відшкодування, він набув згідно зі ст.993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України "Про страхування" право регресної вимоги щодо стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі, як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

15.02.2017 Господарський суд міста Києва задовольнив в повному обсязі позовні вимоги, стягнувши на користь позивача 35523,92 грн. страхового відшкодування та 1378 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УНІКА" умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування у сумі 36  523,92 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - гр. ОСОБА_4, шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля на розрахунковий рахунок ремонтного підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний цент Голосіївський", яке безпосередньо здійснювало ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу. При цьому місцевий суд вказав, що наявність рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний центр Голосіївський" №СЧ-0004260 від 02.04.2015 та платіжного доручення №013840 від 21.04.2015 є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП. Застосовуючи ст.993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст.27 Закону України "Про страхування", місцевий суд зробив висновок , що  до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Отже у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА", як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеного Полісом. Крім того, місцевий суд зазначив, що при визначенні розміру страхового відшкодування у відповідності до п.10.1.2 Договору страхування, згідно якого розмір відшкодування збитку проводиться з урахуванням або без урахування експлуатаційного зносу деталей, вузлів агрегатів транспортного засобу (з урахуванням умов п.1.8 Договору), а саме без врахування експлуатаційного зносу, та зважаючи на умови п.1.8 Договору страхування, згідно якого умова "без врахування зносу" не розповсюджується на випадки незаконного заволодіння та повного конструктивного або фізичного зруйнування транспортного засобу, що не відноситься до даного страхового випадку, коефіцієнт зносу позивачем не враховувався. Таким чином, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції звернув увагу, що страхове відшкодування здійснено без врахування зносу, а тому здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором страхування, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. При визначенні розміру відшкодування, місцевий суд керувався положеннями п.п.7.38., 7.39. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03р., значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобіль марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди 19.02.2015 строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п. 7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки). 

20.06.2017 Київський апеляційний господарський суд залишив апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2017 без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  на підставі 1191 ЦК України позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування у сумі 36523,92  грн., набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи. Під час розгляду справи відповідач посилався на відсутність підстав для стягнення з нього суми страхового відшкодування, виплаченого позивачем, оскільки розрахунок цієї суми було здійснено позивачем без застосування коефіцієнту фізичного зносу. При цьому, суд апеляційної інстанції, застосовуючи Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, зазначив, що коефіцієнт фізичного зносу застрахованого транспортного засобу 2011  року випуску дорівнює нулю, так як на момент вчинення ДТП (19.02.2015  року) строк його експлуатації не перевищував навіть 5 років. (рік випуску, згідно з п.  1.1. Договору, є 2011). За вказаних обставин, апеляційний суд відхилив доводи відповідача стосовно обов'язкової необхідності для визначення збитків або розміру відшкодування оцінки майна, яка проводиться на підставі Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", оскільки вказав на те, що сама по собі відсутність звіту про оцінку витрат, пов'язаних з відновленням транспортного засобу, не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування за умови підтвердження розміру оціненої шкоди іншими доказами по справі. Натомість, матеріали справи містять звіт №85С/02/15 від 23.03.2015  року, а також надана правова оцінка первинних документів у їх сукупності, зокрема, страховому акту №00163336 та платіжному дорученню №013840 від 21.04.2015  року, які надані позивачем в підтвердження оплати ремонтній організації вартості робіт по відновленню автомобіля, пошкодженого в ДТП, тому визначення позивачем вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з урахуванням умов Договору без урахування коефіцієнту фізичного зносу є правомірним, а доводи відповідача про необхідність зменшення суми страхового відшкодування на такий коефіцієнт є безпідставними.

З вищезазначених підстав суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про повне задоволення позову.

23.11.2017 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 у справі № 910/22886/16 до Вищого господарського суду України.  
  
27.12.2017 касаційна скарга була отримана Касаційним господарським судом у складі Верховного суду.

27.12.2017 за результатом автоматизованого розподілу справи  була визначена колегія суддів:  суддя-доповідач Кушнір І.В.,  судді Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

09.01.2017 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі,  та здійснення розгляду касаційної скарги у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи, надано позивачу строк до 25.01.2018 для подання відзиву на касаційну скаргу.

Касаційну скаргу Відповідач  мотивує  тим, що відносини, які склалися між сторонами, повинні регулюватися Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та норми якого передбачають, що при настанні страхового випадку, страховик відшкодовує тільки оцінену шкоду, оцінку якої проводить суб'єкт оцінювання згідно з Законом України  "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", тому відповідач вважає, що єдиним допустимим доказом , на підставі якого може бути проведено розрахунок страхового відшкодування, є звіт №85С/02/15, складений на замовлення відповідача та неприйнятий до уваги судами попередніх судових інстанцій при винесенні рішень. 

Також вважає, що судами було проігноровано, заперечення відповідача стосовно розміру збитків, які на його думку, повинні розраховуватись за мінусом коефіцієнту фізичного зносу (0,68), відповідно до наданого ним Звіту №85С/02/15 та як викладено в постановах Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №914/1319/16, від 22.03.2017 у справі №910/3650/16, від 22.03.2017 у справі №910/32696/15, тобто винесені судами рішення суперечать практики Верховного Суду України.

Крім того посилається на те, що судами попередніх судових інстанцій  в порушення ч.1 ст.79 ГПК України було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення розгляду справи до вирішення пов'язаної з нею справою, яка розглядається іншим судом про визнання недійсним договору страхування (полісу). 

З огляду на викладене, з посиланням на постанови Верховного суду України від 22.03.2017 у справі №910/3650/16, постанова Верховного суду України від 22.03.2017 у справі №910/32969/15 відповідач просить скасувати постанову апеляційного господарського суду від 20.06.2017 та рішення місцевого господарського суду від 15.02.201, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Позивач надав відзив на касаційну скаргу, в якому просив суд залишити без задоволення касаційну скаргу відповідача, рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного залишити без змін. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, доходить висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахування викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи Скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.   

Стосовно доводів касаційної скарги щодо незаконності відмови в зупиненні провадження у справі суд касаційної інстанції доходить висновку, що апеляційний суд правомірно відхилив зазначене клопотання про зупинення на підставі власної оцінки доказів, а саме факту затягування розгляду пов'язаної цивільної справи у строк понад майже два місяці та ненадання Відповідачем належних та допустимих доказів, які на його думку унеможливлюють розгляд даної справи. 

Крім того, суд звертає увагу на те, що Відповідач не позбавлений права звернутися після розгляду справи про визнання недійсним договір страхування (полісу), якщо його вимоги будуть задоволені судом, з заявою про перегляд рішення у даній справі за нововиявленими обставинами, тобто, відмова в зупиненні провадження у справі не носить незворотного характеру для Відповідача щодо можливості впливу зазначеної Відповідачем цивільної справи на розгляд даної господарської справи. 

Щодо доводів Скаржника, що розмір його відповідальності та порядок його обрахування має встановлюватися саме ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" , суд доходить наступних висновків.
                                      
Згідно з ч.1 ст.993 Цивільного кодексу України:
"До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки."
Відповідно до ст.1191 зазначеного Кодексу:
"Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом." 

Згідно зі ст.1192 вказаного Кодексу: 
"З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі."
Відповідно до ст.1194 наведеного Кодексу:
"Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)."

Згідно зі ст.5 Закону України "Про страхування":
"Страхування може бути добровільним або обов'язковим."

Відповідно до ч.1 та п.6 ч.4 ст.6 зазначеного Закону:
"Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком.  Загальні умови і  порядок  здійснення  добровільного страхування визначаються правилами  страхування,  що  встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог  цього  Закону.  Конкретні  умови  страхування визначаються  при  укладенні  договору  страхування  відповідно до законодавства.

Видами добровільного страхування можуть бути:
6) страхування наземного транспорту (крім залізничного)."

Згідно з п.9 ч.1 ст.7 вказаного Закону:
"В Україні здійснюються такі види обов'язкового страхування:
9) страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів." 

Відповідно до ч.1 ст.25 наведеного Закону:
"Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком." 

Згідно зі ст.27 зазначеного Закону:
"До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток." 

Відповідно до ч.2.1. ст.2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів":  
"Відносини у сфері  обов'язкового    страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України,  Законом  України  "Про  страхування", цим та іншими законами України   і нормативно-правовими  актами,  прийнятими  відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше,  ніж положення  інших  актів цивільного  законодавства  України,  то застосовуються норми цього Закону."

Згідно з ч.22.1 ст.22 вказаного Закону: 
"У  разі  настання страхового випадку страховик у межах страхових  сум,  зазначених  у  страховому  полісі,  відшкодовує у встановленому   цим   Законом  порядку  оцінену  шкоду,  заподіяну внаслідок  дорожньо-транспортної  пригоди  життю,  здоров'ю, майну третьої особи."

Відповідно до ст.29 наведеного Закону:
"У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з   урахуванням  зносу,  розрахованого  у  порядку,  встановленому законодавством,   включаючи   витрати   на   усунення  пошкоджень, зроблених   навмисно   з   метою  порятунку  потерпілих  внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця  дорожньо-транспортної  пригоди  до  місця  проживання  того власника  чи  законного  користувача  транспортного  засобу,  який керував   транспортним   засобом  у  момент  дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний  засіб  необхідно,  з  поважних  причин, помістити на стоянку,  до  розміру  шкоди  додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки."

Таким чином, відповідно до ст.5, п.6 ч.4 ст.6 та п.9 ч.1 ст.7 Закону України "Про страхування" добровільне страхування наземного транспорту та обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є двома абсолютно різними видами страхування. 

Згідно з ч.1 ст.6 та ч.1 ст.25 наведеного Закону добровільне страхування, в т.ч. наземного транспорту, - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок  здійснення  добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог  цього  Закону. Конкретні умови страхування визначаються  при  укладенні  договору  страхування  відповідно до законодавства.

Таким чином, розмір страхового відшкодування, його складові та порядок обрахування встановлюються повністю на розсуд сторін такого договору.

Разом з тим, ч.1 ст.993 Цивільного кодексу України та стаття 27 Закону України "Про страхування" передбачають, що страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування.  
Вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред'являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.  
В свою чергу, наведені ч.22.1 ст.22 та ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в т.ч. визначають, які саме витрати у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються страховиком цивільної відповідальності.

Частина 2.1. статті 2 наведеного Закону прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших  актів цивільного  законодавства  України.

Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, яким в даному випадку є Відповідач, підлягають застосуванню саме спеціальні норми  ч.22.1 ст.22 та ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

В свою чергу, що саме має відшкодовувати потерпілому особа, яка завдала шкоди майну, визначає ст.1192 Цивільного кодексу України.
При цьому, ст.1194 Цивільного кодексу визначає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З урахуванням викладеного, суд вважає помилковими висновки судів попередніх судових інстанцій, що умови договору саме добровільного комплексного страхування наземного транспорту, в тому числі і щодо відшкодування відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування зносу, мають враховуватися при визначенні складових витрат, які підлягають відшкодуванню страховиком цивільної відповідальності або особою, яка завдала шкоду, і мають перевагу перед наведеними ч.22.1 ст.22, ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст.1192 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного суду України від 22.03.2017 у справі №910/3650/16 та від 22.03.2017 у справі №910/32969/15.

Разом з тим, ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає відшкодування витрат, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з   урахуванням  зносу,  розрахованого  у  порядку,  встановленому законодавством.

Тобто, дана стаття передбачає необхідність врахування зносу, але не передбачає порядок його розрахунку. 

Частинами 1 та 6 ст.9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України,   методиках   та  інших  нормативно-правових  актах,  які розробляються   з   урахуванням   вимог   положень   (національних стандартів)  і  затверджуються  Кабінетом  Міністрів  України  або Фондом державного майна України. Положення (національні  стандарти)  оцінки майна є обов'язковими до виконання суб'єктами оціночної діяльності під час проведення ними  оцінки  майна  всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення."

З урахуванням положень ч.ч.1 та 6 ст.9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" судами попередніх інстанцій обґрунтовано було застосовано при визначені розміру зносу п.п.7.38., 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03р.

Як встановлено  судами, відповідно до звіту №85С/02/15 від 23.03.2015 року вартість відновлювального ремонту КТЗ без урахування коефіцієнту фізичного зносу складає 41789,95 грн., вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Chevrolet Aveo, внаслідок його пошкодження у ДТП, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0,68 визначено у розмірі 26274,64 грн.

Проте, як вірно встановлено судами, значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобіль марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди 19.02.2015 строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п.7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки). 

У наявному в матеріалах справи звіті про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ, відсутні будь-які посилання на те, що предмет дослідження, а саме автомобіль Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, має застереження, визначені у п. 7.39 Методики; величина ВТВ (величина втрати товарної вартості - умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ) дорівнює 0 (нуль).

Тобто, судами попередніх інстанцій правомірно не прийнято вищевказаний звіт у частині визначення коефіцієнту фізичного зносу 0,68, як такий, що прямо не відповідає зазначеним нормам матеріального права, а саме п.п.7.38., 7.39 Методики.

Таким чином, фактично розмір відновлювального ремонту був розрахований не без зносу взагалі, як зазначає Скаржник, а з урахуванням того, що в даному випадку розрахований відповідно до п.п.7.38., 7.39 Методики коефіцієнт зносу становить 0.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, франшиза була врахована при визначенні розміру шкоди.

Також суд відхиляє доводи Скаржника про те, що в даному випадку для вирахування страхового відшкодування  (збитків) слід брати до уваги тільки звіт суб'єкта оцінювання, складений згідно з Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", з наступних підстав.  

Відповідно до абз.10 ч.2 ст.7 зазначеного Закону, на які посилається Скаржник, проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках, визначення збитків  або  розміру  відшкодування  саме у  випадках, встановлених законом.

Скаржником не наведено норми Закону, яка б передбачала обов'язковість проведення оцінки для визначення збитків  або  розміру  відшкодування саме за результатами дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з ч.1  ст.309  Господарського процесуального кодексу України:
"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

З урахуванням викладеного суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу Відповідача без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.          

У зв'язку  з тим, що  суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на Відповідача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 308, 309, 315 ГПК України,   Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу  Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа - Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017  та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 залишити без задоволення.
2.  Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017  та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              І. Кушнір

Судді                                                                                                          Є. Краснов

                                                                                                                         Г. Мачульський