ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

"26" жовтня 2017 р.                               м. Київ                              К/800/11047/17 
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
Суддів: | Черпіцької Л.Т.
| Гончар Л.Я.
| Єрьоміна А.В.
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Подільського районного суду м. Києва від 24.01.2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2017 року у справі                            № 758/4788/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про зобов`язання призначити пенсію, -
ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив визнати протиправним рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії згідно пункту б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов`язати відповідача призначити пенсію відповідно до пункту               б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 27.10.2014 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову у призначенні пенсії згідно пункту б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є протиправним, та таким, що порушує права позивача.
Постановою Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від       14 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленими  по справі рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга    підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 12.05.1987 року прийнятий та 19.09.2003 року звільнений зі служби у Збройних Силах України, має загальний трудовий стаж понад 27 років, з яких 16 років 4 місяці 7 днів становить військова служба, 26.02.2014 року позивачу виповнилося 45 років.
Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення йому, як військовослужбовцю, пенсії за вислугу років відповідно до пункту б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 10.03.2016 року № 1068/04, від 18.03.2016 року № 1/В-ПІ пенсійний орган відмовив позивачу в призначенні пенсії на підставі пункту б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки на момент звільнення з військової служби ОСОБА_1 не досяг 45-річного віку та не мав 25 років страхового стажу.
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача позивач і звернувся в суд з даним позовом.
Розглядаючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди першої та апеляційної інстанції дійшли до висновку, що на день звільнення зі служби позивач не досягнув 45-річного віку як це передбачено пунктом «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому права на призначення пільгової пенсії відповідно до норм чинного законодавства не має. Відповідно до п. «б» статті 12 вищезазначеного Закону в редакції від 01.08.2003 року (звільнено позивача зі служби у вересні 2003 року) право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що на момент звільнення позивача з військової служби, стаття 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» містила аналогічні вимоги до особи, яка претендує на призначення пенсії відповідно до п. «б» ст.12 вказаного Закону, зокрема: досягнення 45 річного віку та наявності відповідного стажу трудового і військового. При цьому на день звільнення зі служби  у позивачу не було 45-річного віку та страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба
Однак колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій виходячи з наступного.
Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України від 09.04.1992 року №  2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії – досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.
У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності інших обов`язкових умов.
Так, відповідно до пункту «б» зазначеної статті в редакції, що діяла на час виникнення права на пенсію позивача, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, – незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6  місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ. 
Законом України від 04.04.2006 року №  3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» внесено зміни до Закону України від 09.04.1992 року         №  2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю  12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та  військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»–«д» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них  страхового  стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12  календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній  охороні, органах і підрозділах  цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті  17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме – у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо [рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №  8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі – Рішення № 5-рп/2002)].
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної  придатності, фахових,  фізичних,  вольових  та  інших  якостей  (Рішення №  5-рп/2002). 
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України від 20 грудня 1991  року №  2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років. 
Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Аналогічний висновок викладено у постанові колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 10 лютого 2015 року у справі № 21-630а14.
Згідно вимог ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 КАС України, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що на час виникнення права на  призначення позивачу пенсії на підставі пункту б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»      (у 2003 році) в редакції до внесення змін згідно із Законом України від 04.04.2006 року №  3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, тобто до досягнення 45-річного віку, але лише при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності інших обов`язкових умов. При цьому позивач на час звільнення із Збройних Сил України звільнений з військової служби з набуттям права на пенсію за вислугу років. 
Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції до внесення змін згідно із Законом України від 04.04.2006 року №  3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», що не містять обов`язкової умови щодо необхідності досягнення військовослужбовцями на день звільнення зі служби 45-річного віку.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість   позовних вимог щодо призначенні пенсії згідно пункту б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язання відповідача призначити пенсію відповідно до пункту б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 
Оскільки обставини справи встановлені з достатньою повнотою, але судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, вони підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.
Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів –
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Подільського районного суду м. Києва від 24.01.2017р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2017р. у справі                        № 758/4788/16-а скасувати, та ухвалити у справі нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, третя особа: Київський обласний військовий комісаріат, задовольнити.
Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 згідно пункту б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити пенсію ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) відповідно до пункту б) ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 27.10.2014 року.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код 22933548) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 1  819,00 грн.    
Постанова набирає законної сили через п`ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-239^1 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судді: