Постанова
Іменем  України
25 січня 2018 року
м. Київ
 
справа № 509/3817/15-ц
провадження № 61-590 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року у складі судді Кочко В. К. та рішення апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року в складі суддів: Фальчука В. П., Погорєлової С. О., Сидоренко І. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Пунктом 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до           ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики.
 
Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2012 року був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передав відповідачам у власність 62 500 доларів США, з виплатою 8 % річних, терміном до 01 листопада 2012 року. 
 
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 надали ОСОБА_4 розписку, в якій зазначили, що особисто отримали від позикодавця вказану грошову суму, яку зобов'язалися повернути до 01 листопада 2012 року і сплатити 8 % річних. 
 
Разом із тим зобов'язання за договором позики відповідачі виконали частково, повернувши 12 серпня 2015 року ОСОБА_4 10 тис. грн, та 16 серпня 2015 року - 40 тис. грн. Інша сума позики ОСОБА_4 у визначений у договорі строк відповідачами не повернута.
 
ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованість за договором позики у розмірі 1 642 646 грн. 
 
Рішенням Овідіопольского районного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року позов задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в загальному розмірі 1 642 646 грн та судові витрати у розмірі 3 654 грн. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі не виконали умови договору позики та своєчасно не повернули отриману грошову суму. 
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року рішення Овідіопольского районного суду від 29 жовтня 2015 року змінено в частині стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судового збору. 
 
Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 216 грн з кожного. У решті рішення залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між сторонами було укладено договір позики, відповідачі в обумовлений сторонами строк борг не повернули, тому він підлягає стягненню в судовому порядку.
 
Судовий збір при задоволенні позову відшкодовується відповідачами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів.
 
У травні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити ухвалені в справі рішення у частині стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 боргу у розмірі 1 642 646 грн та стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 по 547 548 грн 66 коп. боргу з кожного.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не застосовано положення статті 540 ЦК України, якою урегульовано виконання зобов'язання, в якому беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, та неправильно застосовано статтю 1190 ЦК України, яка передбачає відшкодування шкоди, завданої спільно кількома особами.
 
Відзив на касаційну скаргу не подавався.
 
3 січня 2018 справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судом установлено, що 01 листопада 2012 року ОСОБА_4 передав у борг ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 кошти в розмірі 62 500 доларів США терміном до 01 листопада 2014 року зі сплатою 8 % річних. Боргові забов'язання були оформлені розпискою, підписаною власноручно відповідачами.
 
12 та 16 серпня 2015 року позивачу було повернуто 10 тис. грн та 40 тис. грн відповідно, всього: 50 тис. грн. 
 
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник забов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
З урахуванням наведених норм права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки відповідачі не виконали умови договору позики і своєчасно не повернули отриману грошову суму.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд не зазначив, в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів є безпідставним, оскільки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 гроші отримали у позику спільно, отже зобов'язання щодо повернення позики мають теж нести спільно.
 
Посилання в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції на норму частини першої статті 1190 ЦК України, яка регулює порядок відшкодування шкоди, завданої спільно кількома особами, є помилковим, оскільки між сторонами договірні, а не деліктні правовідносини, проте зазначене на висновок суду не впливає.
 
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору, стягнув з кожного з відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру боргу - по 1 216 грн відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення.
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суд першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 416, 436 ЦПК України, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                                            С. Ю. Мартєв 
 
                                                                                                            В.В. Пророк
 
                                                                                                            І.М. Фаловська 
 
                                                                                                            С.П. Штелик