ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 жовтня 2017 року                                                                                                                            м. Київ 
Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого | Гриціва М.І.,
суддів: | Волкова О.Ф., Прокопенка О.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Ключник А.Ю.,
заявника ОСОБА_4,
представника Верховної Ради України (далі - ВРУ) - Лаптієва А.М., - 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ВРУ, Комітету з питань правової політики та правосуддя ВРУ (далі - Комітету) про визнання дій протиправними, 
встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції із позовною заявою, в якій просив визнати протиправними дії Комітету, пов'язані із поданням, на його думку, протиправного висновку щодо Закону України від 2 червня 2016 року     № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України щодо правосуддя» (далі - Закон № 1401-VIII). 
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що прийняття такого висновку і, як наслідок, прийняття ВРУ Закону № 1401-VIII, у якому        статтею 132^2 визначено, що для надання професійної правничої допомоги та представництва іншої особи в суді в Україні діє адвокатура, позбавляє особу права вибору захисника, а його як правозахисника - не адвоката права на професію. 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 26 грудня 2016 року відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). 
Рішення мотивував тим, що відповідно до статті 152 Конституції України, статті 15 Закону України від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 422/96-ВР) виключно до юрисдикції Конституційного Суду України відносяться справи щодо конституційності законів та інших правових актів. За Основним Законом України до компетенції цього Суду віднесені також питання відповідності законодавчого акта Конституції України, дотримання процедури розгляду, ухвалення та набрання ним чинності. Процедура прийняття актів ВРУ, зокрема законів, є здійсненням ВРУ законотворчої функції, а не владних повноважень. Судовий адміністративний контроль на законодавчу функцію ВРУ не поширюється.
З огляду на це, заяву ОСОБА_4 суд визнав такою, що не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. 
ОСОБА_4 не погодився із таким рішенням і подав заяву про його перегляд Верховним Судом України з підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 237 КАС, в якій просить скасувати зазначене рішення та передати справу на новий розгляд. 
Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України заслухала пояснення заявника, представника ВРУ, перевірила наведені у заяві доводи і дійшла висновку про таке.
Згідно з частиною четвертою статті 18 КАС Вищому адміністративному суду України як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначені у статті 171^1 КАС. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності (крім конституційності) постанов ВРУ, указів і розпоряджень Президента України (пункт 1 частини першої). 
Відповідно до частини п'ятої статті 171^1 цього Кодексу Вищий адміністративний суд України за наслідками розгляду справи може: 1) визнати акт ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів незаконним повністю або в окремій його частині; 2) визнати дії чи бездіяльність ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів протиправними, зобов'язати ВРУ, Президента України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів вчинити певні дії; 3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 162 <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/2747-15/print1477469560688291> цього Кодексу. 
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. 
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. 
Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>. 
За змістом частини другої статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
Зі змісту позовної заяви випливає, що ОСОБА_4 із посиланням на положення статті 171^1 КАС просив визнати протиправними дії Комітету і ВРУ, які проявилися в наданні Комітетом з порушеннями процедури висновку щодо проекту Закону № 1401-VIII. На думку позивача, Комітет подав на голосування ВРУ названий законопроект із висновком, за яким на рівні закону встановлюється, що вибір форми і суб'єкта надавання правової допомоги здійснюється поза волею особи, яка бажає її отримати. Закріплення права на надання юридичної допомоги тільки адвокатами звужує вибір форми і способів отримання особою, яка потребує її, та обмежує право на участь у сфері правової діяльності фахівців в галузі права, які не є адвокатами.
Заявник окреслив предмет спору, визначив суб'єктів оскарження, характер спірних правовідносин, зміст порушеного його суб'єктивного права та наслідки, яких він очікує від судового розгляду, послався на конкретні процесуальні норми, що визначають предметну та інституційну підсудність розгляду заявленого спору. 
Як згадано вище, Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті провадження у справі і мотивував своє рішення в основному тим, що позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки сутнісно в ньому йдеться про неконституційність оскаржуваного Закону № 1401-VIII. Надання висновку про відповідність закону Конституції України є компетенцією Конституційного Суду України.
Проте таке рішення суду не можна визнати доречним, достатньо обґрунтованим та правильним. У ньому відображені мотиви та висновки, яких можна дійти після з'ясування дійсного змісту спірних правовідносин, визначення характеру спору, суті порушеного суб'єктивного права заявника й реальної можливості їх захисту саме в рамках адміністративного судочинства. Встановлення зазначених обставин на стадії відкриття провадження в адміністративній справі і посилання на них як на підставу його прийняття в контексті позовних вимог ОСОБА_4 є сумнівним.
У зв'язку з наведеним слід також наголосити на тому, що мотивацію оскарженої ухвали про належність заявленого спору до компетенції Конституційного Суду України не можна визнати прийнятною, позаяк сформульовані позивачем на підставі статті 171^1 КАС вимоги - визнати протиправними дії ВРУ та Комітету - до Конституційного Суду України не заявляються. 
Відповідно до статті 15 Закону № 422/96-ВР  (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) до цього Суду звертаються у разі необхідності отримання рішення щодо неконституційності правових актів повністю чи в їх окремих частинах. Підставами для звернення є: невідповідність Конституції України; порушення встановленої Конституцією України процедури їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності; перевищення конституційних повноважень при їх прийнятті. 
У позовній заяві ОСОБА_4 порушення свого права обґрунтовує посиланням на невідповідність положень Закону № 1401-VIII законодавчим актам у сфері правосуддя (зокрема, частині третій статті 7, частині другій   статті 10 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів», статтям 26, 38, 40, 42 Цивільного процесуального кодексу України, статтям 18, 28, 30 Господарського процесуального кодексу України, статтям 47, 50, 56, 58, 60 КАС) як на час його прийняття, так і на час звернення до суду за захистом порушеного права.  
З огляду на викладене ухвала Вищого адміністративного суду України від 26 грудня 2016 року про відмову у відкритті провадження у справі відповідно до статті 109 КАС не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим це рішення підлягає скасуванню з передачею справи до того самого суду для вирішення питання про прийняття позову. 
Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», частиною шостою статті 171^1 , статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України 
постановила: 
Заяву ОСОБА_4 задовольнити. 
Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26 грудня 2016 року скасувати, а справу направити до Вищого адміністративного суду України для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Головуючий                                                                                                                           М.І. Гриців
Судді:                                                                                                                                   О.Ф. Волков
                                                                                                                                                                     О.Б. Прокопенко