Постанова
Іменем України
16 січня 2018 року
м. Київ
справа № 766/11610/16-ц
 
провадження № 61-68 св 17 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В.. Фаловської І. М., Штелик С. П.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представник позивача - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю аудиторська фірма «Профі-Аудит»,
представники відповідача - Загорулько Євген Анатолійович, Пономаренко Ольга Миколаївна;
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю аудиторська фірма «Профі-Аудит» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 30 листопада 2016 року, ухвалене у складі суддів: Базіль Л. В. Прокопчук Л. П., Полікарпової О. М.,
ВСТАНОВИВ :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю аудиторська фірма «Профі-Аудит» (далі - ТОВ АФ «Профі-Аудит»), у якому просила стягнути на її користь компенсацію за невикористану частину відпустки у сумі 2 961,33 грн.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 14 березня 2000 року вона працювала на посаді директора в ТОВ АФ «Прові-Аудит». 31 травня 2013 року її  звільнено з займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України (за власним бажанням),  згідно до наказу від 7 травня 2013 року. При звільненні відповідач не провів у повному обсязі розрахунок належних до виплати коштів, зокрема не виплатив компенсацію за 20 календарних днів невикористаної відпустки як одинокій матері за період роботи 2012-2013 років, а відтак, просила позов задовольнити. 
 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області 
від 3 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, не надала документів, що підтверджують її право на соціальну відпустку як матері, що виховує дитину одна, тому у відповідача не виникло обов'язку щодо виплати компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні позивача. 
Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 30 листопада 
2016 року, рішення Херсонського міського суду Херсонської області 
від 3 листопада 2016 року скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Стягнуто з ТОВ АФ «Профі-Аудит» на користь ОСОБА_3                           2 961 грн 33 коп. компенсації за невикористану додаткову відпустку. Вирішено питання щодо судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, позивач мала статус одинокої матері, а отже мала право на додаткову щорічну відпустку відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки», однак не використала її, тому відповідач, згідно зі статтею 116 КЗпП України зобов'язаний був виплатити компенсацію за невикористані дні такої відпустки при її звільненні. Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. 
Відповідач ТОВ АФ «Профі-Аудит», не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції у грудні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що судом апеляційної інстанції не надано оцінки тим обставинам, що позивач не зверталася до роботодавця з заявами про надання додаткової відпустки, жодних документів на підтвердження статусу одинокої матері під час роботи 2012-2013 років не подавала. При цьому, позивач займала посаду директора підприємства понад 13 років та є сертифікованим аудитором, що виключає припущення про її необізнаність щодо права на таку відпустку і про необхідність документального підтвердження такого права. Як керівник ТОВ АФ «Профі-Аудит», позивач самостійно приймала рішення, в тому числі щодо відпусток. Питання про надання додаткової відпустки, як одинокій матері, позивачем за період роботи не ставилось.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін ухвалене апеляційним судом рішення, посилаючись на його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, судові витрати просила покласти на відповідача.
Заперечення щодо змісту і вимог касаційної скарги позивач обґрунтовує тим, що статус одинокої матері вона набула в період перебування у трудових відносинах з відповідачем, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті її чоловіка - ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20 березня 2012 року, копія якого надавалася головному бухгалтеру ТОВ АФ «Профі-Аудит» для оформлення документів на фінансування поховання. Про смерть чоловіка та набуття позивачем статусу одинокої матері роботодавцю було достовірно відомо, а подання документів на підтвердження такого статусу законом не передбачено.
Заперечуючи проти доводів касаційної скарги позивач, крім наведеного, посилалася на те, що компенсація за невикористану відпустку відповідно до положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» та підпункту 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної праці, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 входить до структури заробітної плати, а отже не обмежена будь-яким строком та статусом особи (в тому числі звільненої з роботи) для її виплати; її виплата не ставиться в залежність від винних дій працівника або роботодавця, що випливає із змісту статті 21 Закону України «Про оплату праці».
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
18 грудня 2017 року наведена вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Частина третя статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
За полодженнями частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Згідно частини першої статті 83 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
Згідно пункту 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері).
Право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька).
Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року 
№ 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої  статті 233 Кодексу законів про працю України, статтей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» надав роз'яснення, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. 
Судом установлено, що ОСОБА_3 під час перебування у трудових відносинах з відповідачем набула статус одинокої матері, стала вдовою у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1  її чоловіка та батька дитини - ОСОБА_7, протягом 2012-2013 років виховувала дитину одна, що не заперечувалось відповідачем в ході розгляду справи.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність у позивача права на додаткову щорічну відпустку за цей період, передбачену статтею 19 Закону України «Про відпустки», та у зв`язку з її невикористанням, має право на відповідну грошову компенсацію при звільненні.  
Висновок апеляційного суду про наявність у відповідача обов'язку виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні такої відпустки при звільненні узгоджується з положеннями статті 83 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про відпустки» та статті 116 КЗпП України. 
Доводи касаційної скарги, що позивач на день звернення до відповідача 
(2016 рік) не була працівником підприємства, а відповідач по відношенню до неї не мав статусу роботодавця з 31 травня 2013 року, не заслуговують на увагу та не спростовують факт наявності у позивача встановленого законом права на отримання при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. 
Аргументи касаційної скарги відповідача про порушення апеляційним судом принципів рівності і змагальності сторін спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що рівність щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, не була порушена, відповідач брав участь у справі, подавав докази і заперечення, доводив свою позицію щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Посилання у касаційній скарзі відповідача на те, що позивач не зверталася до роботодавця з заявами про надання додаткової відпустки, не подавала жодних документів на підтвердження статусу одинокої матері під час роботи 2012-2013 років, не скористалася своїм правом на соціальну відпустку, тому не має права на отримання компенсації за невикористані дні, необґрунтовані, оскільки чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки, в тому числі, для виплати компенсації за невикористані дні такої відпускти.
Також вбачаються необґрунтованими доводи касаційної скарги про необхідність доведення працівником роботодавцю факту самостійного виховання дитини, оскільки право на отримання зазначеної вище соціальної відпустки визначено законом та пов'язано з виникненням певного факту, яким у даному випадку є смерть чоловіка позивача та батька їх дитини, про що на період роботи та звільнення позивача відповідачу було достовірно відомо. 
Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з касаційною скаргою.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю аудиторська фірма «Профі-Аудит» залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Херсонської області від 30 листопада 
2016 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, віднести на позивача. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді | С. Ю. Мартєв
| В. В. Пророк
| І. М. Фаловська
| С. П. Штелик