ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

31.01.2018 | Київ | К/9901/1107/18 К/9901/1106/18 127/13908/13-а

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів:  Бевзенка В. М., Стрелець Т. Г.,
розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 808/7057/14
за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Вінниці, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, провадження по якій відкрито
за касаційними скаргами Виконавчого комітету Вінницької міської ради та Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Вінниці  на постанову Вінницького міського суду Вінницької області, прийняту 02 грудня 2014 року у складі головуючого судді Романчук  Р.  В. та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду, постановлену 11 березня 2015 року у складі колегії суддів: головуючого - Совгири Д. І., суддів: Білоуса О. В., Курка О. П.,

в с т а н о в и в :

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради (далі - Виконком Вінницької міської ради), Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Вінниці (далі - Територіальний центр), ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.
В мотивування позову зазначає, що 12 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до Територіального центру з електронним інформаційним запитом № 3-13, в якому просила надати їй певну інформацію. Оскільки станом на 24 травня 2013 року відповідь та запитану інформацію Територіальним центром їй надано не було, позивач звернулась повторно з проханням надати їй інформацію, запитану інформаційним запитом від 12 квітня 2013 року.
Проте, письмова чи інша відповідь на обидва запити, а також будь-яка запитувана інформація позивачу не надана.
Позивач вказує, що 29 травня 2013 року з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 заступника керівника Територіального центру ОСОБА_3 їй надійшов порожній електронний лист із вкладеним проектом електронного листа від 29 травня 2013 року № 442 керівника Територіального центру ОСОБА_5, згідно з яким позивачу відмовлено у наданні інформації, запитаної інформаційним запитом № 3-13 від 24 травня 2013 року.
Позивач вважає, що кожний з відповідачів вчинив порушення, які полягають у відмові у наданні інформації, а також ненаданні відповідей на інформаційні запити, чим порушено вимоги частини другої статті Конституції України, частини першої Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. ст. 1, 3, 5, 6, 13, 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Позивач стверджує, що вказані порушення спричинили їй моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо неї. 
З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Територіального центру, ОСОБА_2, ОСОБА_3 щодо ненадання відповіді на інформаційні запити від 12 квітня 2013 року та від 24 травня 2013 року. 
Визнано протиправними дії Територіального центру, ОСОБА_2, ОСОБА_3 щодо навмисного приховування інформації на інформаційні запити від 12 квітня 2013 року та від 24 травня 2013 року та щодо безпідставної відмови в наданні інформації на інформаційний запит від 24 травня 2013 року. 
Визнано протиправною бездіяльність Територіального центру, ОСОБА_2, Виконкому Вінницької міської ради, яка полягала в ненаданні відповіді на інформаційний запит від 19 червня 2013 року.
Визнано протиправними дії Територіального центру, ОСОБА_2 щодо навмисного приховування інформації на інформаційний запит від 19 червня 2013 року; відмови в наданні інформації на інформаційний запит від 19 червня 2013 року; пересилання звернення, що входить до його компетенції, іншій особі; поширення конфіденційної інформації про позивача, вказану в зверненні, без її згоди; незаконну обробку персональних даних, що містилися в зверненні, шляхом поширення їх без її згоди та/або без інших підстав, передбачених законом.
Визнано порушення частини першої статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчинені Територіальним центром, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Виконком Вінницької міської ради.
Визнано порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчинені Територіальним центром, ОСОБА_2.
Встановлено наявність компетенції (повноважень) Територіального центру на надання публічної інформації за інформаційними запитами ОСОБА_1
Зобов'язано відповідачів надати ОСОБА_1 письмові відповіді на інформаційні запити від 12 квітня 2013 року, від 24 травня 2013 року, від 19 червня 2013 року та інформацію, запитану інформаційними запитами від 12 квітня 2013 року, від 24 травня 2013 року, від 19 червня 2013 року. 
Стягнуто з Територіального центру на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 510,00 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2, яка працює на посаді директора Територіального центру на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 340,00 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 340,00 гривень.
Стягнуто з Виконкому Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 340,00 гривень.
Зобов'язано відповідачів - суб'єктів владних повноважень у десятиденний строк з дня набрання постановою законної сили подати звіт про виконання постанови суду в частині зобов'язання вчинити дії.
В решті позову - відмовлено. 
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
04 січня 2018 року касаційні скарги Виконкому Вінницької міської ради та Територіального центру надійшли до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, які ухвалою судді-доповідача від 10 січня 2018 року прийняті до провадження.
У касаційних скаргах Виконком Вінницької міської ради та Територіальний центр, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Свою касаційну скаргу Виконком Вінницької міської ради мотивує наданням відповіді на інформаційні запити позивача, а відтак вважає, що жодних порушень щодо розгляду запитів допущено не було.
Аналогічні обґрунтування вказані і в касаційній скарзі Територіального центру.
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 квітня 2013 року ОСОБА_1 надіслала електронний інформаційний запит № 3-13 до Територіального центру, в якому просила надати їй інформацію, а саме: 
дані про планове та фактичне фінансування вказаних територіальних центрів в 2010-2011 роках в розрізі бюджетних призначень, в тому числі в розрізі структурних підрозділів;
засвідчені відповідно до вимог законодавства копії документів, за якими здійснювались бюджетні призначення та виплати за ними в 2010-2011 роках; 
дані про кількість обслуговуваних в 2010-2011 роках осіб, в тому числі в розрізі структурних підрозділів. 
Запитувану інформацію просила надати на її домашню адресу та додатково на електрону адресу.
У зв'язку з неотриманням відповіді на вищевказаний інформаційний запит 24 травня 2013 року ОСОБА_1 надіслала повторний електронний інформаційний запит № 3-13 до Територіального центру, в якому зазначала, що 12 квітня 2013 року вона звернулась з електронним інформаційним запитом на отримання публічної інформації, однак станом на 24 травня 2013 року відповідь їй не надана, у зв'язку з чим повторно просила надати їй інформацію, запитувану інформаційним запитом від 12 квітня 2013 року.
Разом з цим позивач додатково просила надати їй наступну інформацію: 
дані про планове та фактичне фінансування вказаних територіальних центрів в 2012-2013 роках в розрізі бюджетних призначень, в тому числі в розрізі структурних підрозділів;
засвідчені відповідно до вимог законодавства копії документів, за якими здійснювались бюджетні призначення та виплати за ними в 2012-2013 роках;
дані про кількість обслуговуваних в 2012-2013 роках осіб, в тому числі в розрізі структурних підрозділів;
прізвища, ім'я та по-батькові соціальних робітників (працівників), які надавали їй соціальні послуги від імені територіального центру в 2010-2011 роках із зазначенням конкретних періодів, в яких надавались послуги кожним працівником;
дані про те, в яких періодах ОСОБА_6 була відсутня на роботі в 2010-2011 роках з причини її щорічної відпустки;
надати їй засвідчені відповідно до нормативних вимог копії наказів про надання щорічних відпусток ОСОБА_6 в 2010-2011 роках.
Запитувану інформацію просила надати на її домашню адресу та додатково на електрону адресу.
Згідно з листом № 442 від 29 травня 2013 року за підписом директора Територіального центру ОСОБА_2 на інформаційні запити № 3-13, № 7-13 від 24 травня 2013 року, який надіслано з електронної адреси ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) на електрону адресу позивача (ІНФОРМАЦІЯ_2) та адресований ОСОБА_7 та ОСОБА_1 позивача повідомляють, що розпорядженням міського голови від 06 травня 2011 року № 129-Р "Про заходи щодо забезпечення доступу до публічної інформації в виконавчих органах Вінницької міської ради", відділ звернень апарату міської ради та її Виконкому визнано спеціальним структурним підрозділом, який організовує в установленому порядку доступ до публічної інформації, відповідає за розгляд, опрацювання, облік, систематизацією, аналізування та надання відповідей на запити на інформацію, що надходять до міської ради та її виконавчих органів, а також надає консультації під час оформлення таких запитів. Також повідомлено, що інформаційні запити можливо надсилати на електрону пошту                  public-info@vmr.gov.ua
Так, 19 червня 2013 року ОСОБА_1 надіслала електронну заяву та інформаційний запит № 4-13 до Територіального центру та просила надати їй інформацію, а саме: 
засвідчені відповідно до вимог законодавства копії кошторисів територіального центру м. Вінниці та його правонаступника, який його обслуговував, на 2010-2011 та 2013 роки;
засвідчені відповідно до вимог законодавства копії положень про структурні підрозділи (відділення) вказаних територіальних центрів;
засвідчені відповідно до вимог законодавства копії штатних розписів територіального центру м. Вінниці та його правонаступника, який його обслуговував, на 2010-2011 та 2013 роки. Інформацію просила надати на її домашню адресу та додатково на електрону адресу.
Відповідно до листа-відповіді № 495 від 21 червня 2013 року на інформаційні запити № 4-13, № 8-13 від 19 червня 2013 року на електрону адресу позивача (ІНФОРМАЦІЯ_2) надійшов з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_3 електронний лист із вкладеним електронним листом від 21 червня 2013 року №  495 за підписом директора Територіального центру ОСОБА_2, в якому вказано, що статтею 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що делеговані повноваження у сфері соціального захисту населення належать до відання виконавчих органів міських рад, а тому інформаційні запити № 4-13, № 8-13 від 19 червня 2013 року направлені на розгляд належному розпоряднику інформації, а саме Виконкому Вінницької міської ради.
Згідно з листом від 21 червня 2013 року за № 496 адресованого Виконкому Вінницької міської ради за підписом директора Територіального центру ОСОБА_2, остання перенаправляє інформаційний запит ОСОБА_1 №  4-13 від 19 червня 2013 року для розгляду.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі під час надання відповіді на інформаційні запити ОСОБА_1 діяли не у спосіб та з порушенням норм чинного законодавства.
Зазначена позиція була підтримана і Вінницьким апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначені висновки судів вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 5 Закону України "Про інформацію" встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Положеннями статті 9 Закону України "Про інформацію" обумовлено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.
За змістом статей 1, 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що публічна інформація - відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб - сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, а також надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", в частині п'ятій якої встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.
Відповідно до статті 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
За правилами статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; 6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.
В силу статті 16 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань запитів на інформацію розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію та надання консультацій під час оформлення запиту. Запит, що пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань запитів на інформацію.
З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до посадової інструкції директора Територіального центру, затвердженої директором Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради, директор здійснює керівництво діяльністю Територіального центру, забезпечує роботу структурних підрозділів і несе відповідальність за стан їх роботи (п. 2.1), здійснює розгляд звернень громадян в установленні законодавством терміни (п. 2.18), в даній інструкції передбачено відповідальність за стан і якість роботи структурних підрозділів територіального центру (п. 4.1). 
Разом з цим, з посадової інструкції заступника директора Територіального центру, затвердженої директором Територіального центру 01 листопада 2012 року, вбачається, що в даній інструкції передбачено відповідальність за несвоєчасність надання відповідей на звернення громадян, листи та скарги, звітності (п. 4.3). 
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Аналіз наведеної норми та обставин справи дає підстави для висновку, що Територіальний центр є розпорядником інформації в розумінні статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації.
Статтею 20 цього ж Закону встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.
Згідно з розпорядженням міського голови від 06 травня 2011 року №129-р "Про заходи щодо забезпечення доступу до публічної інформації в виконавчих органах Вінницької міської ради" відділ звернень апарату міської ради та її виконкому визнано спеціальним структурним підрозділом, який організовує в установленому порядку доступ до публічної інформації, відповідає за розгляд, опрацювання, облік, систематизацію, аналізування та надання відповідей на запити на інформацію, що надходять до міської ради та її виконавчих органів, а також надає консультації під час оформлення таких запитів.
З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2013 року було надано відповідь на інформаційний запит ОСОБА_1 № 4-13 від 19 червня 2013 року за підписом в.о. начальника відділу звернень апарату Вінницької міської ради та її Виконкому, в якому повідомлено, що позивач перебувала на обслуговуванні відділенням соціальної допомоги вдома територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян в Ленінському районі в м. Вінниці №1 (Центр) в період з 05 січня 2010 року по 27  грудня 2011 року. У 2013 році на обслуговуванні Територіальним центром ОСОБА_1 не перебувала, оскільки з нею було підписано договір про соціальне обслуговування. Крім того зазначено, що Законом України "Про доступ до публічної інформації" не передбачено надання засвідчених копій та порядок такого засвідчення. Також у відповіді висловлене прохання для належного виконання запиту повідомити про які вимоги законодавства йдеться у запиті.
Отже, з наданої відповіді на інформаційний запит вбачається, що Виконкомом, який є розпорядником інформації, запитувану інформацію на запит не надано, оскільки відповідь не носить повної інформації на поставлені у запиті конкретні питання.
Підстави, на які посилається відповідач у своєму листі від 01 липня 2013 року, відмовляючи в задоволенні інформаційного запиту позивача, відсутні в переліку випадків, визначених положеннями частиною першою статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а тому не є підставами, за яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту.
Слід зазначити, що відповідно до положень Закону України "Про інформацію" документ визначається як матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Наведене свідчить про те, що документи, копії яких просила надати позивач, є матеріальними носіями інформації, і можуть бути надані на інформаційний запит за умови і в порядку, визначеному Законом України "Про доступ до публічної інформації" та Законом України "Про захист персональних даних".
За таких обставин Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо безпідставної відмови позивачу у наданні запитуваної інформації.
Разом з цим, слід зазначити, що основним міжнародним договором, що стосується адміністративного судочинства, є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема її стаття 6, яка гарантує право на судовий захист.
Приписами статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та. громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Частиною першою статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод обумовлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Згідно з Конвенцією, свобода вираження поглядів і отримання інформації є практично необмеженою. Держава може на законній підставі обмежувати це право тільки в тому випадку, коли дотримані умови, зазначені в пункті 2 статті 10. Якщо ж ці умови не задоволені, втручання з боку органів державної влади в право на свободу висловлювань є порушенням Конвенції.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Леандер против Швеции (Leander v. Sweden)" від 26 березня 1987 pоку зазначив, що свобода одержувати інформацію не передбачає права доступу до конфіденційної інформації, однак стаття 10 зобов'язує державу не обмежувати доступ до вже наявної інформації.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року            № 2-рп/2012, збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом.
За таких обставин і правового врегулювання Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку про протиправність дій відповідачів під час надання відповіді на інформаційні запити, чим порушено право ОСОБА_1 на інформацію.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для  скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                            
Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційні скарги Виконавчого комітету Вінницької міської ради та Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Вінниці  залишити без задоволення.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2014  року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11  березня 2015 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                М.  І. Смокович 
Судді                                                                                                    В. М. Бевзенко
                                                                                                      Т. Г. Стрелець