Постанова
іменем України
23 січня 2018 року
м. Київ
справа № 644/3563/16-ц
провадження № 61-1018 св 17
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Ступак О.В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орджонікідзевський районний відділ в м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Орджонікідзевського районного районного суду м.Харкова від 18 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Горчакова О. І., та рішення апеляційного суду Харківської області від 03 жовтня 2016 року, ухвалене у складі суддів Шевченко Н. Ф., Кіпенка І. С., Карімової Л. В., 
ВСТАНОВИВ:
20 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орджонікідзевський районний відділ в м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про виселення. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником частини домоволодіння АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідач у справі є його рідним братом, зареєстрований і проживає за вказаною адресою. Позивач з родиною проживає за іншою адресою.
ОСОБА_5 звільнився з виправного закладу, в якому відбував покарання у вигляді позбавлення волі, та продовжує асоціальний спосіб життя (не працює, пиячить, не сплачує комунальні платежі). Під час проживання в домоволодінні відповідач його практично зруйнував, демонтував та виніс багато металевих конструкцій (підвіконня, відливи, металеві стовпи).
У зв'язку з несплатою комунальних платежів домоволодіння відключене від газопостачання, що призвело до відсутності опалення і, як наслідок, руйнування системи опалення будинку та водогону. З метою уникнення руйнації будинку він змушений був здійснити його реконструкцію, на яку витратив значні кошти, та має намір у подальшому проживати в цьому домоволодінні, проте спільне проживання з відповідачем є неможливим.
На підставі статті 116 Житлового кодексу України просив виселити відповідача з домоволодіння та скасувати його реєстрацію за адресою спірного домоволодіння.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного районного суду м.Харкова від 18 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено з підстав його недоведеності.
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Доповнено резолютивну частину рішення наступним: попереджено ОСОБА_5 про недопущення у подальшому руйнування і псування житлового будинку АДРЕСА_1. У іншій частині рішення залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Зокрема, заявник вказує, що судами при вирішенні справи застосовано статті 156, 157 Житлового кодексу України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вказані норми регулюють права та обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) та підстави їх виселення, тоді як відповідач є братом заявника, проте не являється членом його сім'ї у розумінні частини другої статті 64 Житлового кодексу України (заявник з братом не проживає та спільного господарства з ним не веде). 
Відповідач, як вважає заявник, є наймачем житлового приміщення, тому до спірних правовідносин мають бути застосовані положення частини четвертої статті 168 Житлового кодексу України, відповідно до якої договір найму жилого приміщення може бути розірвано за вимогою наймодавця якщо наймач систематично руйнує або псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Для розірвання договору найму з зазначених підстав не вимагається, щоб до відповідача попередньо застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу, зазначені у частині першій статті 116 Житлового кодексу України. З огляду на зміст спірних правовідносин заявник вважає, що підставою для виселення відповідача є стаття 169 Житлового кодексу України.
Вивчивши матеріли цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін, а скарга без задоволення з наступних підстав.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з частиною другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.
Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. 
Згідно зі статтею 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до статті 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Згідно зі статтею 168 Житлового кодексу України укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем.
Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.
Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.
Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.
Відповідно до статті 169 Житлового кодексу України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. 
Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_5 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (будинок батьків) з моменту свого народження. 
29 жовтня 2014 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину вказаного будинку з відповідною часткою надвірних будівель та зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно.
ОСОБА_4 зареєстрований та проживає у АДРЕСА_2.
Суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин положення статей 116, 156, 157 Житлового кодексу України та, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з відсутності підстав, передбачених статтею 116 Житлового кодексу України, для виселення відповідача з будинку, оскільки раніше до нього не застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу за руйнування і псування жилих приміщень.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Посилання заявника на неправильне застосування норм матеріального права є безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої та другої статті 11 ЦПК України у редакції Кодексу, яка була чинною на час ухвалення судових рішень, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Обґрунтовуючи позов, підставою для виселення позивач вказав неможливість спільного проживання з відповідачем, який руйнує і псує жиле приміщення.
З позовом про розірвання договору найму жилого приміщення з підстав, передбачених частиною четвертою статті 168 Житлового кодексу України, позивач не звертався і суди розглядали справу в межах заявлених позивачем вимог. За таких обставин посилання заявника на те, що суди при вирішенні справи повинні були застосувати статті 168,169 Житлового кодексу України, є необґрунтованим.
Посилання заявника у касаційній скарзі на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для її вирішення, не має правового значення, оскільки під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи додержання процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а заочне рішення Орджонікідзевського районного районного суду м.Харкова від 18 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 03 жовтня 2016 року без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                      В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                                 С.О.Карпенко 
В. О. Кузнєцов
О.В. Ступак
Г.І. Усик