Постанова
Іменем України
 
16 січня 2018 року
м. Київ
справа № 126/2142/16-ц
провадження № 61-234 св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І.М., Штелик С. П., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Осіївська сільська рада Бершадського району Вінницької області,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 7 вересня 2016 року, ухваленого у складі судді Хмель Р. В., та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року, постановлену у складі суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М., Войтака Ю. Б., 
ВСТАНОВИВ :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області, у якому просила визначити їй додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року її рідної тітки ОСОБА_2.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її рідна тітка ОСОБА_2 Згідно заповіту від 27 листопада 2006 року, посвідченого секретарем виконкому Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області та зареєстрованого в реєстрі за № 174, остання заповіла усе своє майно на користь позивача. У серпні 2016 року позивач звернулася до нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав, проте постановою приватного нотаріуса Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області від 9 серпня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку із пропуском нею строку для звернення із заявою про прийняття спадщини. 
 
Обґрунтовуючи причину пропуску строку, позивач вказує на неможливість особисто подати заяву у зв'язку із тим, що вона є матір'ю чотирьох дітей, які на час відкриття спадщини були малолітніми та не могли бути залишеними без нагляду.
 
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 7 вересня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено відсутність можливості звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини протягом встановленого законом шестимісячного строку, оскільки діючим законодавством України не виключена можливість подання такої заяви поштою. Наведені позивачем підстави не свідчать про існування непереборних обставин, які перешкоджали такому зверненню.
 
Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 7 вересня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, вона не скористалася правом на прийняття спадщини, а тому правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Причина пропуску, на яку позивач посилалася, судом визнана неповажною, такою, що не дає підстав для встановлення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем було подано заяву про визнання позову, проте суд, не надаючи оцінку вказаній обставині, обмежився лише зазначенням про неї у тексті рішення. Вказувала, що судами при вирішенні справи не було враховано її важкі сімейні обставини та хворобу її дітей.
 
Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_1 пояснює поважність підстави пропуску строку на звернення із заявою про прийняття спадщини своєю необізнаністю щодо існування заповіту та посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального закону, яке полягає у відхиленні наданого нею до суду апеляційної інстанції письмово доказу. 
 
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи не було надано.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
29 грудня 2017 року наведена вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
 
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). 
 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( частина перша статті 1269 ЦК України). 
 
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
 
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
За змістом наведеної статті поважними причинами пропуску строку для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для надання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
 
Судом установлено, що спадкодавець ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Позивач ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у серпні 2016 року, тобто зі спливом 9 років. Згідно постанови приватного нотаріуса Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області Новокрещенової Л. П. від 9 серпня 2016 року про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину у Спадковому реєстрі відсутня інформація щодо наявності заведених спадкових справ.
 
Звертаючись до суду з позовом для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач ОСОБА_1, непереборною обставиною, яка перешкоджала своєчасному зверненню до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, вказувала на необхідність здійснення догляду за малолітніми дітьми. Позивач не посилалась на ту обставину, що їй не було відомо про існування заповіту на її користь.
 
Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме.
 
Державний нотаріус  може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.
 
Згідно з пунктами 7, 209, 188, 214 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року  № 20/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 283/8882 (чинних на час виникнення спірних правовідносин),  довідки про заповіти (про наявність заповіту,  його зміст та ін.) видаються особам, щодо яких було складено заповіт, а також органам, переліченим в абзаці третьому пункту 7, та спадкоємцям за законом тільки після смерті заповідача за умови подання свідоцтва про його смерть. При підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність  заповіту, наявність та чинність спадкового договору, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво; перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців  шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.
 
Закон пов'язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов'язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, із моментом заведення спадкової справи. А заведенню спадкової справи, в свою чергу, передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини.
 
Жодних повідомлень про відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 рокуОСОБА_2 до серпня 2016 року нотаріус не отримував, тому в нього не виникло обов'язку здійснювати будь-які дії щодо виклику спадкоємців.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (в порядку статті 89 ЦПК України), вірно виходив із відсутності поважних причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 
 
Суд касаційної інстанції відхиляє аргументи касаційної скарги щодо тяжких сімейних обставин позивача та хворобу її дітей, оскільки вони були предметом перевірки судом апеляційної інстанції та відхилені з наведенням відповідних мотивів.
 
Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач посилалась ще на одну підставу пропуску строку звернення з заявою до нотаріуса - необізнаність про наявність заповіту. До апеляційного суду позивачем було надано письмовий доказ - довідку  виконавчого комітету Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області.
 
Згідно частини другої статті 303 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент постановлення апеляційним судом ухвали, апеляційний суд досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
 
Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.
 
Відхиляючи наданий позивачем апеляційному суду письмовий доказ у справі, суд апеляційної інстанції встановив відсутність поважних причин неподання такого доказу до місцевого суду, про що навів відповідні мотиви.
 
Доводи касаційної скарги щодо відсутності оцінки суду поданій відповідачем заяви про визнання ним позову касаційним судом не приймаються та спростовуються наступним.
 
Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України (частина перша статті 174 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду судом справи) відповідач має право визнати позов.
 
Визнання позову відповідачем не може бути покладено в основу судового рішення без перевірки доказів, якими він обґрунтований. 
 
Водночас, на підставі повного і всебічного дослідження матеріалів справи та надання належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд дійшов вірного висновку щодо відсутності законних підстав для задоволення позову.
 
Наведе спростовує аргументи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції вимог процесуального закону.
 
Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з касаційною скаргою.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 7 вересня 
2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 
2016 рокузалишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, віднести на позивача.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді | С. Ю. Мартєв
| В. В. Пророк
| І. М. Фаловська
| С. П. Штелик