ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

4 жовтня 2017 року | | м. Київ
Судова палата у цивільних справах                           
Верховного Суду України у складі:
головуючого | Сімоненко В.М.,
суддів: | Гуменюка В.І., | Лященко Н.П., | Охрімчук Л.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Концерну «Війскторгсервіс», ОСОБА_5, Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «Прайс», треті особи: регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, приватний нотаріус Самбірського районного нотаріального округу Дмитришин Катерина Костянтинівна, про визнання недійсними публічних торгів, договору купівлі-продажу та повернення майна в натурі за заявою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року, 
 
в с т а н о в и л а : 
У квітні 2013 року Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що за результатами проведення публічних торгів 18 березня 2010 року між ОСОБА_5 та державою в особі філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_5 набув у власність нежитлову будівлю - склад овочевої тари загальною площею 280,2 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1. Вказане нерухоме майно було реалізоване без надання дозволу Міністерства оборони України на його відчуження та без відповідного погодження Фондом державного майна України.
Крім того, прокурор посилався на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу довіреність від 04 жовтня 2004 року № 220/2071, видана на ім'я начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, втратила чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а довіреністю директора Концерну «Військторгсервіс», видана на ім'я ОСОБА_8, не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, тому вважав, що спірний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, а реалізоване на його підставі нерухоме майно - поверненню концерну «Військторгсервіс».
У зв'язку із цим прокурор просив: визнати недійсними публічні торги з реалізації нежитлової будівлі - складу овочевої тари загальною площею               280,2 кв. м, розташованої на АДРЕСА_1, оформлені протоколом від 11 грудня 2009 року               № 273-н; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 18 березня 2010 pоку між ОСОБА_5 та державою в особі Міністерства оборони України в особі філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Кконцерну «Військторгсервіс»; застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу від 18 березня 2010 року шляхом повернення в натурі Концерну «Військторгсервіс» нежитлової будівлі - складу овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, розташованої на АДРЕСА_1.
Заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від   25 травня 2014 року в позові відмовлено. 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада                 2015 року заочне рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року залишено без змін.
У поданій до Верховного Суду заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року заявник порушує питання про скасування постановлених у справі рішення суду апеляційної інстанції й ухвали суду касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 92, 237-239, 241, 249 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
На підтвердження підстави подання заяви про перегляд судових рішень  заявник посилається на постанову Верховного Суду України від                          30 листопада 2016 року у справі № 6-2363цс16.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України  висновку щодо застосування у подібних правовідносинах. 
За положеннями статті 360^5 ЦПК України суд відмовляє в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися. 
У справі, рішення в якій переглядаються, суд установив такі обставини. 
За результатами проведення публічних торгів 18 березня 2010 року між ОСОБА_5 та державою в особі філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс» було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_5 набув у власність нежитлову будівлю - склад овочевої тари, загальною площею 280,2 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1.
Продавцем у вказаному договорі зазначено Концерн «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності від 29 грудня 2008 року, виданої на його ім'я директором Концерну «Військторгсервіс» - ОСОБА_9
Відповідно до пункту 1.4 договору купівлі-продажу за протоколом про хід публічних торгів від 11 грудня 2009 року № 273-н остаточна ціна продажу об'єкта становила  61 тис. 878 грн.
Згідно з довіреністю від 04 жовтня 2004 року № 220/2071 Міністерство оборони України уповноважило начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_9 на надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволу) на передачу в оренду (найм), списання з балансу, застосування прискореної амортизації та відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності встановлено до           1 жовтня 2007 року. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що під час укладення               18 березня 2010 року оспорюваного договору купівлі-продажу, сторонами якого виступали позивач як покупець та філія «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України як продавець, не було дотримано вимог, установлених пунктами 6, 8 Порядку  відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_09_02/pravo1/KP070803.html?pravo=1>, а саме:  суб'єкт управління майном Концерну «Військторгсервіс»  - Міністерство оборони України не надавало дозволу на відчуження предмета оспорюваного договору у формі розпорядчого акта (рішення); питання про відчуження спірного майна не було погоджено Фондом державного майна України. 
Разом з тим у наданій заявником постанові від 30 листопада 2016 року Верховний Суд України направив справу на новий розгляд з огляду на те, що суди попередніх інстанцій, установивши, що від імені продавця нежилого приміщення - Державного підприємства  МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» договір від 14 грудня 2005 року укладала і підписувала представник підприємства ОСОБА_10 на підставі довіреності, виданої їй начальником цього підприємства ОСОБА_8, який не мав повноважень на відчуження майна - предмета оспорюваного договору купівлі-продажу, не перевірили і не встановили обставин, від яких залежить правильне застосування норм матеріального права і вирішення спору, а саме чи знав покупець про відсутність у начальника ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_8 та у представника підприємства ОСОБА_10 необхідного обсягу повноважень. 
Таким чином, порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що це рішення не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки  у справах встановлені різні фактичні обставини, зокрема спірні договори укладалися різними юридичними особами та до і після прийняття Порядку  відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_09_02/pravo1/KP070803.html?pravo=1>. 
Отже, обставини, які стали підставою для перегляду судового рішення суду касаційної інстанції, не підтвердились, а тому у задоволенні заяви необхідно відмовити. 
Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360^3 , частиною першою статті 360^5 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України 
п о с т а н о в и л а : 
У задоволенні заяви ОСОБА_5, поданій представником ОСОБА_7, про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року відмовити. 
Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.
       
Головуючий                                                                     В.М. Сімоненко 

      Судді:                                                                                 В.І. Гуменюк

                                                                                                   Н.П. Лященко

                                                                                                   Л.І. Охрімчук