П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

9 серпня 2017 року                                    м. Київ 
Судові палати у цивільних та господарських справах 
Верховного Суду України в складі:

головуючого | Гуменюка В.І., | |
суддів: | Берднік І.С., | Жайворонок Т.Є., | Охрімчук Л.І.,
| Ємця А.А., | Лященко Н.П., | Романюка Я.М.,
| | | Сімоненко В.М.,
за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Курязький завод силікатних виробів» Мазура Павла Станіславовича та прокурора Скрипки Максима Вікторовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом прокурора Дергачівського району Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, треті особи: реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції Харківської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Курязький завод силікатних виробів», про визнання недійсними розпоряджень і державних актів та витребування земельних ділянок, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Курязький завод силікатних виробів» до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, третя особа − реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції Харківської області, про поновлення договору оренди землі, визнання недійсними розпоряджень та державних актів за заявами ОСОБА_13 та ОСОБА_12 про перегляд рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 9 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року, 

в с т а н о в и л а : 
У серпні 2014 року прокурор Дергачівського району Харківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (далі - Харківська ОДА) із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що на підставі розпоряджень Дергачівської районної державної адміністрації (далі - Дергачівської РДА) від 15 червня 2009 року № 596, 597, 598, 599, 600 ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та передано у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, на підставі яких останні отримали державні акти про право власності на земельні ділянки. Зазначені розпорядження прийнято з перевищенням повноважень, крім того, спірні земельні ділянки відносяться до земель промисловості, питання про зміну їх цільового призначення не вирішувалось, вони накладаються на земельну ділянку, яка в 2003 році була передана в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Курязький завод силікатних виробів» (далі - ТОВ «КЗСВ») для видобування піску.
Дергачівський районний суд Харківської області рішенням від
9 вересня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року, позовні вимоги прокурора Дергачівського району Харківської області в інтересах держави в особі Харківської ОДА та ТОВ «КЗСВ» задовольнив: визнав недійсними розпорядження Дергачівської РДА від 15 червня 2009 року № 596, 597, 599, 600 «Про передачу земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства на території Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_14» та частково недійсним розпорядження Дергачівської РДА № 598 в частині передачі земельної ділянки площею 0,8201 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_12; визнав недійсними: державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га серії НОМЕР_1, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі (далі - Книга записів) за № 011069300050, виданий на ім᾿я ОСОБА_14; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,8359 га серії НОМЕР_2, який зареєстровано в Книзі записів за № 011069300052 та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1641 га серії НОМЕР_3, який зареєстровано в Книзі записів за № 011069300055, видані на ім'я ОСОБА_10; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га серії НОМЕР_4, який зареєстровано в Книзі записів за № 011069300047, виданий на ім'я ОСОБА_13; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га серії НОМЕР_5, який зареєстровано в Книзі записів за № 011069300063, виданий на ім'я ОСОБА_11; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,8201 га серії НОМЕР_6, який зареєстровано в Книзі записів за
№ 011069300053, виданий на ім'я ОСОБА_12; витребував з незаконного володіння ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_12 на користь держави в особі Харківської ОДА зазначені спірні земельні ділянки на території Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області; визнав поновленим договір оренди землі, укладеного 7 листопада 2003 року між ТОВ «КЗСВ» та Дергачівською РДА; вирішив питання розподілу судових витрат. 
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 18 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_13 відхилила, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від
9 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від
9 листопада 2015 року залишила без змін.
У жовтні та грудні 2016 року до Верховного Суду України звернулися ОСОБА_13 та ОСОБА_12 із заявами про перегляд ухвалених у справі судових рішень, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статті 41 Конституції України, статей 182, 203-210, 257, 261, 266 - 268, 331, 387, 388, 640 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 57-60, 203, 205, 210, 212, 256, 257, 261, 268, 303, 316, 336, 338, 344, 345 Цивільного процесуального кодексу України (далі − ЦПК України), статей 19 - 22, 58, 60, 61, 84, 85, 116, 118, 122, 123, 125, 126, 141, 143, 155 Земельного кодексу України (далі − ЗК України), статті 50 Закону України «Про землеустрій», статей 6, 15, 17, 18, 20, 31, 33, 50 Закону України «Про оренду землі» та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
Обґрунтовуючи свої доводи, заявники долучили до заяв ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8, 20, 27 липня, 3 серпня, 5 жовтня 2016 року, постанови Верховного Суду України 14 березня 2007 року, 21 січня, 4 лютого, 1 липня, 16 вересня, 23 грудня 2015 року, 3, 17 лютого, 13 квітня, 8, 22 червня, 14 та 28 вересня 2016 року, постанову Вищого господарського суду України від 23 січня 2007 року, ухвалу й постанову Господарського суду Харківської області від 3 серпня 2012 року та 8 грудня 2015 року.
У зв'язку із цим ОСОБА_13 та ОСОБА_12 просять скасувати ухвалені у справі рішення. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в заявах доводи, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли висновку про те, що заяви задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктами 1, 2 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права. 
При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
За змістом пункту 1 частини першої статті 360^5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно. 
Суди під час розгляду справи встановили, що згідно з розпорядженням Дергачівської РДА від 15 жовтня 2003 року № 329 ТОВ «КЗСВ» передано в оренду землі Пересічанського та Гаврилівського родовищ піску площею по 9,0 га на території Пересічанської сільської ради за межами смт Пересічне Дергачівського району Харківської області для добування піску терміном на 5 років.
На підставі цього розпорядження між Дергачівською РДА та ТОВ «КЗСВ» 7 листопада 2003 року було укладено договір оренди № 216 вказаних земельних ділянок.
У квітні 2008 року ТОВ «КЗСВ» звернулося до голови Дергачівської РДА з клопотанням про поновлення договору оренди. Розпорядженням Дергачівської РДА від 20 жовтня 2008 року № 1406 поновлено договір оренди № 216 від 7 листопада 2003 року та укладено додаткову угоду.
Розпорядженням Дергачівської РДА від 26 травня 2008 року № 580 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель запасу на території Пересічанської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства з подальшою передачею у власність, у тому числі, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14
Розпорядженням Дергачівської РДА від 15 червня 2009 року № 601 затверджено проект землеустрою щодо відведення відповідачам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та передано їм у власність земельні ділянки: ОСОБА_10 площами 0,1641 та 1,8359 га, ОСОБА_11 площею 2,0 га, ОСОБА_12 площею 0,8201 га, ОСОБА_13 площею 2,0 га та ОСОБА_14 площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області за межами населеного пункту. На підставі цього розпорядження видано державні акти про право власності на земельні ділянки. 
Задовольняючи позовні вимоги прокурора та ТОВ «КЗСВ», суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій інстанцій, виходив з того, що Дергачівська РДА оскаржуваними розпорядженнями передала у власність відповідачам для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки, які межують з територією Пересічанського родовища піску та частково накладаються на земельні ділянки, що відносяться до земель промисловості з виробництва будівельних матеріалів і знаходяться в оренді TOB «КЗСВ»; при цьому Дергачівська РДА, передаючи спірні земельні ділянки фізичним особам, не змінювала цільового призначення із категорії земель промисловості на землі сільськогосподарського призначення, а також не припинила права користування земельною ділянкою TOB «КЗСВ».
Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня (№ 488/6280/14-ц,
№ 488/6213/14-ц), 27 липня (№ 509/511/14-ц, №702/623/15-ц), 3 серпня,
5 жовтня (№ 317/2566/14-ц, № 392/1663/15-ц, № 450/2638/14-ц,
№ 521/12120/13-ц, № 748/1962/15-ц та б/н) 2016 року суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах рішення судів попередніх інстанцій та передав справи на новий розгляд передбачених статтею 338 ЦПК України з підстав порушення норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.
Крім того, не може обґрунтовувати підстави перегляду судових рішень, передбачені пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, ухвала Господарського суду Харківської області від 3 серпня
2012 року щодо порушення провадження у справі про банкрутство та постанова Господарського суду Харківської області від 8 грудня 2015 року щодо припинення процедури санації боржника, визнання товариства банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.
Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року (№ 391/721/15-ц) прийнята у справі про припинення дії договору оренди землі; постанова Вищого господарського суду України від 23 січня 2007 року - визнання договору оренди недійсним.
В інших наданих для порівняння ухвалах Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ:
- погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які відмовили в задоволенні позовних вимог прокурора щодо визнання незаконними і скасування рішень, розпоряджень відповідачів, державних актів на право власності на земельні ділянки, їх державної реєстрації, витребування у власність та постійне користування держави земельних ділянок з підстав того, що позивачі в інтересах держави звернулися з позовами з трирічним пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами у справі (ухвали від 8 липня, 5 жовтня 2016 року № 359/2012/15-ц); 
- залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено в задоволенні позовних вимог прокурора щодо скасування розпоряджень відповідача про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни їх цільового використання, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ухвала від 27 липня 2016 року
№ 372/216/15-ц). 
Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Наведені в заяві доводи щодо порушення норм процесуального права не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України. 
Постанову Верховного Суду України від 14 березня 2007 року прийнято в справі про визнання недійсними актів та договорів купівлі-продажу пакета акцій; від 21 січня, 4 лютого 2015 року - у справі про визнання договорів оренди недійсними та повернення земельних ділянок власнику; від 1 липня 2015 - про стягнення відновної вартості зелених насаджень; від 23 грудня 2015 року - про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування квартир.
Таким чином, у справах, за результатами розгляду яких прийнято надані заявником для порівняння постанови, та у справі, рішення в якій просить переглянути заявник, наявні різні предмети позову, зміст позовних вимог та встановлено різні фактичні обставини.
У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі висновки:
- з огляду на положення частин четвертої, шостої-восьмої статті 88 Водного кодексу  України (далі − ВК України), частини третьої статті 60 ЗК України і пункту 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 8 травня 1996 року, прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою, розробленими у передбаченому законом порядку, з урахуванням містобудівної документації, конкретних умов, що склалися, та відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (постанова від 22 червня 2016 року №3-423гс16);
- на час прийняття селищною радою рішення про відчуження спірної земельної ділянки, земля перебувала в державній власності і вибула з володіння власника - держави поза його волею, тому наявні правові підстави для витребування земельної ділянки в добросовісного набувача згідно з нормами статті 388 ЦК України (постанова від 3 лютого 2016 року)
- з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюються положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (постанови від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, 8 червня
2016 року, 14 вересня 2016 року № 6-2165цс16, 28 вересня 2016 року № 6-832цс16);
- виходячи з правового аналізу статей 257, 261, 267 ЦК України, статті 36^1 Закону України «Про прокуратуру» позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу); положення закону про початок перебігу позовної давності поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (постанова від 17 лютого 2016 року та 13 квітня 2016 року № 3-224гс16). 
Разом з тим у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не вирішував питання застосування позовної давності.
Залишаючи без змін ухвалені у справі рішення, суд касаційної інстанції зазначив про відсутність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки в суді першої інстанції відповідачі на пропуск строку позовної давності не посилалися і заяв про застосування наслідків спливу строку матеріали справи не містять. 
Порівняння змісту наданих постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
Копії інших різних за змістом судових рішень суду касаційної інстанції та постанов Верховного Суду України до заяви не додано.
Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли висновку про відмову в задоволенні заяв ОСОБА_13 та ОСОБА_12 про перегляд рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 9 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня
2016 року. 
Керуючись статтями 355, 360^3 , 360^5 ЦПК України, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л и :
 
У задоволенні заяв ОСОБА_13 та ОСОБА_12 про перегляд рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 9 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року відмовити.
Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий                                                                                                                  В.І. Гуменюк

Судді:                                         І.С. Берднік Л.І. Охрімчук

                                      А.А. Ємець Я.М. Романюк

                                      Т.Є. Жайворонок В.М. Сімоненко

                                      Н.П. Лященко