ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

15 вересня 2017 року                               м. Київ                    справа № 800/530/16 

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
Головуючого судді                                                                      Рецебуринського Ю.Й.,
суддів                                                                                          Загороднього А.Ф.,
Мойсюка М.І.,
Приходько І.В.,
Штульман І.В.,

секретаря судового засідання                                                           Пасічніченко А.А.,

за участю:
представника позивача - ОСОБА_4,
представника Вищої ради правосуддя - Ліходій О.О.,
представника Адміністрації Президента України - Мишковець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_7 до Президента України Петра Порошенка, Вищої ради правосуддя (також - Вища рада юстиції) про визнання протиправними та скасування рішення та указу,

В С Т А Н О В И Л А:

5 жовтня 2016 року ОСОБА_7 звернулась до суду з адміністративним позовом, в подальшому уточненим, про: визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 15 вересня 2016 року №2280/0/15-16 «Про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у зв'язку з порушенням присяги»; визнання протиправним та скасування Указу Президента України «Про звільнення суддів» від 29 вересня 2016 року №423/2016 в  частині звільнення ОСОБА_7 з посади судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у зв'язку з порушенням присяги судді.
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що оскаржувані рішення відповідачів є незаконними та такими, що суперечать Конституції та законам України, а також  не відповідають позиціям, викладеним у рішенні Європейського Суду з прав людини від 27 травня 2013 року у справі «Волков проти України». Посилається на те, що Вища рада юстиції не наділена повноваженнями  з перевірки правильності оцінки судом доказів у справі законності та обґрунтованості судового рішення, що може бути предметом перегляду лише в порядку, визначеному процесуальним законом, судом вищого рівня. В оскаржуваному рішенні не конкретизовано, які саме вчинені суддею дії є порушенням присяги. Зазначає, що рішення відповідачів ґрунтуються виключно на порушенні суддею норм процесуального та матеріального права, які, на їх думку, були допущені при здійсненні правосуддя. Натомість інших фактів, які б свідчили про порушення позивачем присяги судді не встановлено, а тому передбачені законом підстави для внесення подання про звільнення відсутні. Вища рада юстиції не встановила всіх ознак складу порушення  присяги, у тому числі не визначила, які саме обставини та дії судді свідчили про сумніви у об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, а також не виявила наявність у судді умислу чи грубої недбалості у їх вчиненні. Вважає, що відповідачем безпідставно застосовано найтяжче дисциплінарне стягнення до судді, яка має позитивну характеристику та до якої не застосовано жодного дисциплінарного стягнення. Крім того, позивач посилається на недотримання відповідачем процедури здійснення розгляду дисциплінарної справи та порушення річного строку застосування дисциплінарного стягнення до судді.
У запереченнях на адміністративний позов представник Вищої ради юстиції вважає доводи позивача необґрунтованими, посилаючись на те, що спірне рішення є законним, обґрунтованим, підстав для задоволення позову немає. При здійсненні повноважень відповідач жодним чином не втручався у здійснення правосуддя позивачем та процес прийняття судових рішень. Вищою радою юстиції не здійснювався перегляд судових рішень та їх оцінка на предмет правомірності, а оцінювалися дії судді при розгляді справ, зокрема дотримання законодавства щодо об'єктивності та неупередженості при розгляді справи. Рішення містить власні висновки колегіального органу з питань, віднесених законами України до повноважень Вищої ради юстиції. Зазначає, що нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI (далі - Закон №2453-VI), в редакції  на час звернення із скаргою на дії судді, положення щодо строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності застосовувалися виключно до дисциплінарного стягнення (частина 4 статті 87). Внесення подання про звільнення судді з посади не є дисциплінарним стягненням (стаття 88), а носить окремо визначену статтею 105 вказаного Закону відповідальність - звільнення судді з посади у разі порушення присяги, до якої строк давності не застосовувався. Однак, з 29 березня 2015 року набрав законної сили Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII (далі - Закон №192-VIII), яким викладено в новій редакції Закон України «Про судоустрій і статус суддів» та запроваджено трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за порушення присяги. Тому, враховуючи правила статті 58 Конституції України, Вища рада юстиції прийняла рішення у межах трирічного строку, визначеного частиною 4 статті 96 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII. 
Представник Президента України у запереченнях на адміністративний позов вказує, що на момент видання Указу №423 та на час розгляду цієї справи рішення Вищої ради юстиції, на підставі якого внесено подання Главі держави про звільнення позивача, було та є чинним. Отже, видаючи Указ №423, Президент України діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а позивач, у свою чергу, не довела факту порушення Главою держави її прав, свобод чи інтересів. У зв'язку з цим, у задоволенні позову представник відповідача просив відмовити. 

У судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову, які просила задовольнити в повному обсязі.
Представники відповідачів позов не визнали з підстав, викладених у запереченнях на позов, та просили суд відмовити у його задоволенні. 

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, Указом Президента України від 20 лютого 2010 року №200/2010 призначена на посаду судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області строком на п'ять років.

У березні 2014 року заступник прокурора Одеської області Занфіров М.В. звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - Комісія) із заявою про неправомірну поведінку судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_7
Заявник стверджував про систематичне порушення суддею ОСОБА_7 норм процесуального і матеріального права під час судового розгляду дев'яти цивільних справ, а саме: №495/1254/13-ц, №1505/5632/2012, №1505/8988/2012, №1505/9645/2012, №1505/9647/2012, №1505/9655/2012, №1505/10071/2012, №495/1205/13, №495/1310/13.
Заступник прокурора Одеської області Занфіров М.В. вказував, що суддею ОСОБА_7 не вжито заходів щодо повного з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення вказаних справ, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинам справ. Зокрема, протягом 2013 року органами прокуратури оскаржено десять судових рішень, ухвалених суддею ОСОБА_7 у 2012- 2013 роках, з яких дев'ять скасовано апеляційним судом Одеської області внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права. Крім того, апеляційним судом Одеської області 10 грудня 2013 року за результатами перегляду в апеляційному порядку справи №495/1254/13-ц постановлено окрему ухвалу, яку направлено голові Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області для належного реагування. За таких обставин заявник просив Комісію притягнути суддю ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності.
Дисциплінарне провадження за зверненням заступника прокурора Одеської області Занфірова М.В. здійснювалося Комісією відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, яка діяла на момент його подачі, в силу вимог пункту 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».
За результатами розгляду вказаної заяви Комісія прийняла  рішення №990/дп-16 від 17 травня 2016 року про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді ОСОБА_7 з підстав, передбачених пунктом 5 частини 5 статті 126 Конституції України (за порушення присяги).
Вказане рішення надійшло до Вищої ради юстиції 11 липня 2016 року.
Відповідно до змісту рішення №990/дп-16 від 17 травня 2016 року Комісія дійшла висновку, що суддя ОСОБА_7 під час розгляду дев'яти аналогічних цивільних справ допустила систематичні грубі порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до настання негативних наслідків та свідчить про порушення присяги судді.
Згідно з протоколом розподілу матеріалу членам Вищої ради юстиції від 11 липня 2016 року рішення Комісії розподілено члену Вищої ради юстиції ОСОБА_10 для проведення перевірки.
За результатами перевірки член Вищої ради юстиції ОСОБА_10 запропонувала рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді за порушення присяги.
На засіданні 15 липня 2016 року секція Вищої ради юстиції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад дійшла висновку рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді за порушення присяги.
15 вересня 2016 року Вища рада юстиції, за результатами розгляду вказаного рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прийняла рішення №2280/0/15-16 «Про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у зв'язку з порушенням присяги».
29 вересня 2016 року на підставі вказаного подання  Президентом України прийнято Указ «Про звільнення суддів» №423/2016, відповідно до якого ОСОБА_7 звільнено з посади судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у зв'язку з порушенням присяги судді.
Відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) суддя зобов'язаний, поміж іншого, своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; додержуватися присяги судді.
У Кодексі суддівської етики, затвердженому XI з'їздом суддів України 22 лютого 2013 року, закріплено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. 
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, яка діяла на момент складення суддею ОСОБА_7 присяги судді) суддя присягає об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. 
Порушення присяги згідно зі статтею 126 Конституції України є підставою для звільнення судді із займаної посади. 
Відповідно до частини п'ятої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за наслідками дисциплінарного провадження Вища кваліфікаційна комісія суддів України може прийняти рішення про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади за наявності для цього підстав.
За правилами частини першої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції», чинного на час виникнення спірних правовідносин, питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4- 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України відповідного висновку або за власною ініціативою.
Судом встановлено, що в провадженні судді ОСОБА_7 перебували дев'ять цивільних справ за результатами розгляду яких суддею винесені  судові рішення, які в подальшому скасовані судом апеляційної інстанції.
Так, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2012 року позов № 1505/5632/2012 ОСОБА_11 до Затоківської селищної ради про визнання права власності на самочинно зведені будівлі, а саме магазин літери «А» з навісом загальною площею 21,7 кв. м. задоволено і визнано за ним право власності на самочинно збудований магазин літери «А» з навісом. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 травня 2013 року у справі № 22-ц/785/2403/13 рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2012 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. 
          Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2012 року позов № 1505/8988/2012 ОСОБА_12 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, гаражно-будівельного кооперативу «Сонячний» про визнання права власності на самочинне будівництво, а саме гараж задоволено і визнано за нею право власності на самочинно збудований гараж. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 червня 2013 року у справі № 22-ц/785/5097/13 рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2012 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено. 
          Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2012 року у цивільній справі № 1505/9645/2012 визнано мирову угоду, укладену між сторонами, відповідно до якої визнано за позивачем право власності на 17/100 частин бази відпочинку. Провадження у справі закрито відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України і роз'яснено сторонам наслідки, передбачені частиною третьою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 липня 2013 року ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2012 року скасовано, а справу передано до того самого суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2012 року у цивільній справі №1505/9647/2012 визнано мирову угоду, укладену між сторонами, відповідно до якої визнано за позивачем право власності на 7/100 частин бази відпочинку. Провадження у справі закрито відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України і роз'яснено сторонам наслідки, передбачені частиною третьою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 1 жовтня 2013 року у справі № 22-ц/785/5819/13 ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2012 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи по суті.
          Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2012 року у цивільній справі №1505/9655/2012 визнано мирову угоду, укладену між сторонами, відповідно до якої визнано за позивачем право власності на 31/100 частину бази відпочинку. Провадження у справі закрито відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України і роз'яснено сторонам наслідки, передбачені частиною третьою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2013 року у справі № 22-ц/784/5816/13 ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2012 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
          Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2012 року позов № 1505/10071/2012 ОСОБА_13 до ОСОБА_9 про визнання договору дійсним та визнання права власності на 18/100 частин житлового будинку задоволено і визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений 28 вересня 2012 року, а також право власності ОСОБА_13 на 18/100 частин домоволодіння. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 2 липня 2013 року у справі № 22-ц/785/4700/13 рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2012 року скасовано, а у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
          Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2013 року у цивільній справі №495/1254/13 визнано мирову угоду, укладену між сторонами, відповідно до якої визнано за позивачем право власності на спальний корпус НОМЕР_1 загальною площею 384 кв. м, бар-магазин НОМЕР_2 загальною площею 23 кв. м, що розташовані на базі відпочинку «Ізюмінка». Провадження у справі закрито на підставі вимог пункту 4 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України і роз'яснено сторонам наслідки, передбачені частиною третьою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2013 року у справі № 22-ц/785/9282/13 скасовано ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2013 року та направлено справу для продовження розгляду до того самого суду першої інстанції в іншому складі. 
          Крім того, за результатами розгляду вказаної цивільної справи апеляційним судом Одеської області постановлено окрему ухвалу від 10 грудня 2013 року з метою довести до відома голови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про допущені суддею ОСОБА_7 порушення норм матеріального та процесуального права для належного реагування та вжиття заходів у встановлений законом строк.
          Вказану окрему ухвалу суддя ОСОБА_7 не оскаржувала в апеляційному порядку, а тому вона набрала законної сили та є чинною. 
          Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2013 року у цивільній справі № 495/1205/13 визнано мирову угоду, укладену між сторонами, відповідно до якої визнано за позивачем право власності на 11/100 частин бази відпочинку. Провадження у справі закрито відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України і роз'яснено сторонам наслідки, передбачені частиною третьою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2013 року у справі № 22-ц/785/5099/13 ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2013 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
          Оцінку вказаним судовим рішенням надано апеляційною інстанцією під час розгляду апеляційних скарг у передбаченому процесуальним законодавством порядку. Саме апеляційною інстанцією, як судовим органом, встановлено, що суддя ОСОБА_7 під час розгляду зазначених дев'яти цивільних справ і постановленні судових рішень припустилась систематичних грубих порушень норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення судових справ.
          Зокрема, за результатами перегляду у 2013 році цивільних справ №1505/5632/2012, №1505/8988/2012 апеляційним судом Одеської області ухвалено судові рішення, які обґрунтовані тим, що всупереч вимогам статей 331, 376 Цивільного кодексу України та статей 213- 214 Цивільного процесуального кодексу України суддя ОСОБА_7 неправомірно визнала за позивачами право власності на самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна (магазин та гараж) за відсутності правових підстав для такого визнання до моменту завершення будівництва та прийняття їх до експлуатації. Звернутися до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво можна лише за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність є підставою вважати наявним спір щодо цього майна. Суд першої інстанції всупереч вимогам статей 213- 214 Цивільного процесуального кодексу України не звернув уваги та не встановив, чи звертався позивач до відповідних органів з питанням про оформлення йому права власності на спірні самочинні прибудови, а тому за висновком апеляційного суду ухвалив передчасне рішення про наявність правових підстав для задоволення його позову. Крім того, відсутня й експертна оцінка новоствореного майна на предмет відповідності його встановленим будівельним, технічним, санітарним та пожежним нормам. 
          Під час розгляду цивільних справ №1505/9655/2012, №1505/9645/2012, №1505/9647/2012, № 495/1205/13, № 495/1310/13, № 495/1254/13 суддя ОСОБА_7 знехтувала положеннями статі 120 Земельного кодексу України та статтями 175, 206, 376 Цивільного процесуального кодексу України за наявності обставин, що вказували на штучне створення спорів між сторонами, адже спори виникли з правовідносин позики, а саме грошових коштів. Позивачі вправі були вимагати від відповідачів повернення цієї ж суми грошових коштів (суми позики), а останні як позичальники зобов'язані були повернути позивачам отримані у позику грошові кошти (суму позики). Сторони вправі були укласти між собою мирову угоду, однак вона могла стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета спору, тобто суми позики.
          Враховуючи викладене колегія суддів вважає обґрунтованими висновки Вищої ради правосуддя про системні та умисні порушення судді ОСОБА_7, зокрема  за результатами розгляду п'яти ідентичних цивільних справ, а саме №1505/9645/2012, №1505/9647/2012, №1505/9655/2012, №495/1205/13, №495/1310/13 було фактично визнано право власності на частини бази відпочинку, що свідчить про штучне створення сторонами судових спорів з метою оформлення права власності на об'єкти нерухомості. 
          Також, що під час розгляду справи № 495/1254/13 Вища рада правосуддя, крім умисного характеру порушень, встановила істотні порушення суддею ОСОБА_7 норм процесуального права. Суддею ОСОБА_7 не встановлено наявності або відсутності обставин, які мають значення для вирішення справи, та визнано право власності на майно, не маючи жодного доказу того, що таке нерухоме майно належить відповідачу, оскільки матеріали справи не містили правовстановлюючих документів щодо нерухомого майна, право на яке визнано судовим рішенням. Апеляційна інстанція встановила, що 5 грудня 2008 року між Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією Одеської області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_14 укладено довгостроковий договір оренди земельної ділянки площею 0,545 га. Відповідно до пункту 17 договору однією з умов збереження стану об'єкта оренди є проведення будівництва об'єктів згідно з вимогами чинного законодавства. Як убачалось зі змісту технічного паспорта, виготовленого 21 грудня 2009 року, на орендованій земельній ділянці самочинно збудовано триповерховий спальний корпус загальною площею 384 кв. м, а також бар-магазин площею 23 кв. м.
          Таким чином, всупереч вимогам статті 376 Цивільного кодексу України суд першої інстанції визнав за позивачем, який не був власником або користувачем земельної ділянки та не був особою, яка здійснила самочинне будівництво, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, не залучивши до участі у справі власника земельної ділянки - Білгород-Дністровську районну державну адміністрацію Одеської області. 
          З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком відповідача, що ухвалене суддею рішення у вказаній цивільній справі свідчить про типовість та систематичність допущених суддею умисних порушень норм права.
          Під час розгляду цивільної справи №1505/10071/2012 суддею ОСОБА_7 порушено вимоги статті 220 Цивільного кодексу України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, який уклали між собою сторони, оскільки такий договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню та подальшій державній реєстрації. Слід зауважити, що під час нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна підлягають сплаті обов'язкові платежі до бюджету держави (державне мито, збір до Пенсійного фонду України, у деяких випадках і податок на прибуток від продажу нерухомого майна) у відсотковому співвідношенні від вартості майна. Вартість відчужуваного майна повинна підтверджуватися висновком незалежної експертизи. Ці обставини суддею ОСОБА_7 також проігноровано.
          Ухвалення суддею ОСОБА_7 незаконних рішень створило передумови настання істотних суспільно-резонансних негативних наслідків з приниженням авторитету правосуддя, що призвело до неправомірного відчуження майна, зокрема, що належало державі, первинній профспілковій організації ВАТ «Харківський електроапаратний завод», та визнання права власності на майно в порушення закону, підриву авторитету державних органів та загалом довіри до правосуддя. Порушення суддею ОСОБА_7 норм права при ухваленні зазначених судових рішень стали підставами для скасування їх апеляційною інстанцією з ухваленням протилежних судових рішень чи направленням справ на новий судовий розгляд, а також постановлення за результатом розгляду однієї з цих справ окремої ухвали з направленням її голові Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області для належного реагування.
          Отже, за результатами перегляду рішення Комісії від 17 травня 2016 року Вища рада правосуддя погодилася з її висновками, що звільнення судді з посади за порушення присяги відповідає характеру вчиненого дисциплінарного проступку та його наслідкам. 
          Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_7 оскаржила до Вищого адміністративного суду України рішення Комісії від 17 травня 2016 року про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про її звільнення з посади судді.          
          Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
          Постановою Вищого адміністративного суду України від 11 квітня 2017 року, яка набрала законної сили, у задоволенні адміністративного позову №П/800/380/16 ОСОБА_7 до Комісії про скасування рішення відмовлено.
          Відмовляючи у задоволенні позову, суд прийшов до висновку про відсутність  порушень Комісією порядку та процедури прийняття оскаржуваного рішення.
          Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що Вища рада правосуддя, оцінюючи в сукупності факти та обставини, встановлені за результатами дисциплінарного провадження, з огляду на умисний характер дій судді ОСОБА_7, враховуючи наслідки, до яких призвело їх вчинення, отриману інформацію про суддю ОСОБА_7, прийняла обґрунтоване рішення про внесення подання Президентові України про звільнення з посади судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у зв'язку з порушенням присяги.
          Крім того, вказане рішення прийнято відповідачем у межах строку, встановленого статтею 96 Закону №2453-VI, у редакції  Закону №192-VIII, оскільки на час ухвалення суддею ОСОБА_7 судових рішень законодавством не було встановлено строк для вирішення питання про звільнення судді за порушення присяги, тому підлягає застосуванню строк - три роки, передбачений частиною четвертою статті 96 Закону №2453-VI, у редакції, чинній на даний час, як такий, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи.
          Аналогічна правова позиція щодо застосування трирічного строку при вирішенні питання про звільнення судді за порушення присяги, висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року (справа №800/518/15).
          Щодо вимог про визнання протиправним та скасування Указу Президента України «Про звільнення суддів» від 29 вересня 2016 року №423/2016 в  частині звільнення ОСОБА_7 з посади судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у зв'язку з порушенням присяги судді, колегія суддів зазначає наступне.
           23 вересня Вищою радою правосуддя направлено Президенту України подання №117/0/12-16 про звільнення судді ОСОБА_7 з посади судді.
          На підставі вказаного подання Президент України видав Указ від 29 вересня 2016 року №423/2016, яким позивача звільнено з посади судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у зв'язку з порушенням присяги судді.
          Повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України, зокрема, розділом V Конституції України. 
Конституцією України запроваджено особливий порядок призначення/обрання професійних суддів на посади та звільнення їх з посад.  
Зокрема, Президентові України надано право здійснювати перше призначення на посаду професійного судді строком на п'ять років         (частина перша статті 128 Конституції України, у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного Указу)         та звільняти його з цієї посади.
Частиною п'ятою статті 126 Конституції України (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного Указу) передбачений вичерпний перелік підстав для звільнення судді із займаної посади, відповідно до якої суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
Положення пункту 1 частини першої статті 131 Конституції України конкретизовані у статтях 3, 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від     15 січня 1998 року № 22/98-ВР передбачають, що Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді з посади до органу, який його призначив або обрав.
Статтею 116 Закону №2453-VI передбачено, що відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв'язку з порушенням ним присяги судді.
Факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції.
Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України "Про Вищу раду юстиції".
На підставі подання Вищої ради юстиції Президент України видає указ про звільнення судді з посади. 
Таким чином, в даному випадку, законодавство України пов'язує можливість звільнення Президентом України судді з посади з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України, з настанням таких юридичних фактів: прийняття рішення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції про вирішення питання про внесення подання про звільнення судді за порушення присяги; прийняття рішення Вищою радою юстиції про внесення подання Президентові України про звільнення судді з посади за порушення присяги.
Судом не встановлено порушення наведеної процедури.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний Указ видано відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 161-163, 171^1 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 до Президента України Петра Порошенка, Вищої ради правосуддя (також - Вища рада юстиції) про визнання протиправними та скасування рішення та указу відмовити повністю.  
Постанова набирає законної сили у порядку, передбаченому частиною       сьомою статті 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235- 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Ю.Й.Рецебуринський

Судді                                                                                           А.Ф. Загородній          

М.І.Мойсюк

І.В.Приходько

І.В. Штульман