ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

 15 травня 2017 року                               м. Київ          справа № 800/22/17 (800/267/16) 

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
   головуючого судді                    Веденяпіна О.А.,  
суддів          Бухтіярової І.О., Олендера І.Я., 
                              Приходько І.В., Цвіркуна Ю.І. 
секретар судового засідання Корецький І.О.,
за участю:                     представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,
          представника відповідача Лиходій О.О.
розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу
за позовом                    ОСОБА_6 
до                              Вищої ради юстиції 
про визнання незаконним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ), в якому просила визнати незаконним і скасувати рішення ВРЮ від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7, ОСОБА_8,          ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з посад суддів Апеляційного суду         м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді» (далі також - Рішення).
В обґрунтування позову ОСОБА_6 вказала, що відповідач: 
- всупереч вимогам законодавства не прийняв ухвалу про залишення без розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії (далі - ТСК) від 10 червня 2015 року № 57/02-15, оскільки підставою для винесення цього висновку стали заяви, подані поза межами своїх повноважень та без достатніх підстав, що порушує принципи незалежності суддів;
- не вирішив питання про застосування строків, у межах яких до судді можуть бути застосовані наслідки дисциплінарних справ, чим порушив права позивача на справедливий  та неупереджений розгляд справи; 
- не звернув уваги, що позивач під час прийняття судових рішень реалізувала свої дискреційні повноваження, за які згідно з нормами міжнародного та національного права її не може бути притягнуто до відповідальності;
- не довів наявності у позивача умислу чи грубої недбалості, що є основним елементом для встановлення складу такого проступку як порушення присяги судді; 
- перевищив свої повноваження та всупереч імперативним приписам чинного законодавства здійснив оцінку доказів матеріалів справи та переглянув судові рішення, що належить виключно до компетенції судів вищої інстанції, а не органів, що здійснюють дисциплінарне провадження; 
- не дотримався принципу індивідуальної юридичної відповідальності, що призвело до упередженого та необ'єктивного розгляду справи позивача.
За таких обставин позивач вважала оскаржуване рішення ВРЮ незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та міжнародним стандартам щодо незалежності суддів.
Представник відповідача Лиходій О.О. в письмових запереченнях на позов зазначила, що за наслідками розгляду матеріалів дисциплінарної справи, відкритої за висновком ТСК від 10 червня 2015 року, ВРЮ погодилась з висновком ТСК, що судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_7,                 ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не забезпечили повного і всебічного дослідження всіх обставин окремих справ, постановили необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Представник ВРЮ вказала, що допущені суддями порушення закону свідчать про необ'єктивний та упереджений розгляд справ, порочать звання судді, що є порушенням присяги судді і, як наслідок, підставою для внесення подання про звільнення суддів із займаних посад.
Під час прийняття Рішення від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 стосовно судді Апеляційного суду м. Києва ОСОБА_6 ВРЮ були враховані характеристика судді, в тому числі і щодо відсутності раніше накладених дисциплінарних стягнень, та показники її роботи.
Виходячи з вимог до форми та змісту заяви про проведення спеціальної перевірки стосовно судді, на думку представника ВРЮ, ТСК не припустилася порушень порядку проведення спеціальної перевірки за заявою заступника Генерального прокурора України та експерта Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» ОСОБА_11 та під час прийняття за наслідками проведення перевірки висновку від 10 червня 2015 року.
При прийнятті оскаржуваного Рішення ВРЮ правильно застосувала трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, визначений у частині четвертій статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд».
Представник ВРЮ вважала, що немає підстав для визнання незаконним та скасування Рішення від 31 березня 2016 року «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6,  ОСОБА_9, ОСОБА_10 з посад у зв'язку з порушенням присяги судді».
В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, уточнили, що оскаржується рішення ВРЮ від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення      ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з посад суддів Апеляційного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді» у частині внесення подання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, вважаючи оскаржуване рішення ВРЮ законним та обґрунтованим, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши представників сторін, дослідивши докази у справі, надавши оцінку всім важливим аргументам сторін, які мають значення для вирішення спору, колегія суддів вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
ОСОБА_6 рішенням Київської міської ради народних депутатів VII сесії XХI скликання від 12 грудня 1991 року № 19 обрана народним суддею Дарницького районного народного суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 4 березня 1998 року № 161/98-ВР обрана суддею Київського міського суду (нині - Апеляційний суд міста Києва) безстроково. 
У порядку, визначеному Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» від 8 квітня 2014 року № 1188-VII (далі - Закон                   № 1188-VII), щодо судді ОСОБА_6 здійснено спеціальну перевірку ТСК.
За результатами вказаної перевірки ТСК складено висновок від 10 червня 2015 року № 57/02-15 стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва    ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яким визнано в діях наведених суддів порушення присяги судді.
Вищевказаний висновок направлений до ВРЮ для розгляду.
За результатами розгляду цього висновку ВРЮ прийняла Рішення від 31 березня 2016 року №709/0/15-16 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення  ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з посад суддів Апеляційного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді».
Не  погоджуючись із законністю та обґрунтованістю Рішення, член ВРЮ ОСОБА_12 висловив окрему думку, згідно з якою не підлягають перевірці ТСК судді апеляційного суду, що приймали рішення про залишення без змін ухвал слідчих суддів про обрання запобіжних заходів.
Як свідчать матеріали справи, підставами для ухвалення Рішення стали висновки ВРЮ про порушення суддями Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 присяги судді. 
Про допущені порушення при розгляді суддею ОСОБА_6 апеляційних скарг, згідно з Рішенням, свідчить наступне.
ОСОБА_6, будучи суддею Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_8 і ОСОБА_7 брала участь у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва від 22 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_13 (справа № 760/1318/14-к). Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11 лютого 2014 року (справа № 11-сс/796/192/2014). Колегія суддів під час апеляційного розгляду цієї справи не врахувала таких фактів: докази про підтвердження вини ОСОБА_13 не були надані слідчому судді; у протоколі затримання підозрюваний зазначив, що був побитий, після огляду медпрацівниками доставлений до лікарні, однак відповідно до частини четвертої статті 208 КПК України права йому не роз'яснювались; прокурором не доведено неможливість застосування інших запобіжних заходів. Вища рада юстиції також вказала, що у зв'язку з неврахуванням таких фактів колегія суддів безпідставно відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила без змін ухвалу слідчого судді, чим порушила норми КПК України, тому така ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та незаконною.
Також ОСОБА_6 брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року (справа № 760/1375/14-к) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_14 Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 07 лютого 2014 року (справа                      № 11-сс/796/256/2014). Як зазначила ВРЮ в Рішенні, запобіжний захід стосовно ОСОБА_14 був застосований з такими порушеннями: докази отримані стороною обвинувачення з порушенням статей 86, 87, 177 КПК України; у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України (далі - КК України); слідчий суддя порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України: не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази ті обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, недоведення прокурором неможливості застосування інших запобіжних заходів; крім того, захисником підозрюваного надавались суду докази побиття ОСОБА_14 працівниками міліції під час його затримання, яким не було надано належної оцінки. У цьому Рішенні ВРЮ вказала, що у зв'язку із залишенням без змін ухвали слідчого судді та неврахуванням перерахованих порушень судді  Апеляційного міста Києва ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 істотно порушили норми кримінального процесуального законодавства.
За змістом Рішення ОСОБА_6 також брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року про застосування до ОСОБА_15 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (справа №755/2432/14-к). Ця ухвала колегією суддів ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 7 лютого 2014 року залишена без змін (справа № 11-сс/796/269/2014). В оскаржуваному Рішенні ВРЮ зазначила,  що під час апеляційного розгляду цієї справи колегія суддів не врахувала, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід, не підтвердив відповідними доказами наявність обґрунтованої підозри; не навів мотивів та посилання на докази про існування хоча б одного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; не надав належної оцінки тим обставинам, що допит підозрюваного здійснювався у нічний час; не застосував приписів статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 29 Конституції України. Також ВРЮ вказала, що колегія суддів всупереч положенням статей 370, 409, 412 КПК України не скасувала ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
Як вказував відповідач, ОСОБА_6 брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_16 (справа № 760/1377/14-к). Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11 лютого             2014 року (справа № 11-сс/796/194/2014). ВРЮ в Рішенні від 31 березня            2016 року послалась на те, що колегія суддів під час апеляційного розгляду цієї справи не врахувала таких фактів: докази про підтвердження вини ОСОБА_16 не були надані слідчому судді; тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом; прокурором не доведено неможливість застосування інших запобіжних заходів. ВРЮ також вказала, що у зв'язку з неврахуванням таких фактів колегія суддів безпідставно відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила без змін ухвалу слідчого судді, чим порушила вимоги статей 407, 409, 412 КПК України, тому така ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та незаконною.
Також за висновками ВРЮ позивачем допущено порушення у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_9 та ОСОБА_7 при розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2014 року (справа № 752/1463/14-к) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_17, яка залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11 лютого   2014 року (справа № 11-сс/796/277/2014). ВРЮ в Рішенні зазначила, що запобіжний захід стосовно ОСОБА_17 застосований з такими порушеннями: докази були отримані стороною обвинувачення з порушенням статей 86, 87, 177 КПК України; у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України; слідчий суддя порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України: не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, не застосування більш м'якого запобіжного заходу. У цьому Рішенні ВРЮ вказала, що у зв'язку із залишенням без змін ухвали слідчого судді та неврахуванням перерахованих порушень судді  Апеляційного міста Києва ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 істотно порушили норми кримінального процесуального законодавства.
ОСОБА_6 також брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_8 і ОСОБА_10 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року про застосування до ОСОБА_18 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (справа №756/1183/14-к). Ця ухвала колегією суддів ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2014 року залишена без змін (справа № 11-сс/796/191/2014). Рішення ВРЮ від 31 березня 2016 року містить відомості про те, що під час апеляційного розгляду цієї справи колегія суддів не врахувала, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід, не підтвердив відповідними доказами наявність обґрунтованої підозри; не навів мотивів та посилань на докази про існування хоча б одного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; не врахували те, що ухвалою слідчого судді Оболонського районного сулу міста Києва від 27 січня 2014 року обраний стосовно підозрюваного ОСОБА_18 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінено на домашній арешт. Також ВРЮ вказала, що колегія суддів всупереч положенням статей 370, 409, 412 КПК України не скасувала ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з висновками відповідача, ОСОБА_6 допустила порушення, коли брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24 січня 2014 року (справа №752/1350/14-к) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо  ОСОБА_19 Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11 лютого 2014 року (справа № 11-сс/796/193/2014). Висновки про допущені порушення колегією суддів ґрунтуються на тому, що запобіжний захід стосовно ОСОБА_19 був застосований з такими порушеннями: докази отримані стороною обвинувачення з порушенням статей 86, 87, 177 КПК України; у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України; слідчий суддя порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України: не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, не застосування більш м'якого запобіжного заходу. Крім того, як сам підозрюваний так і його захисник, зазначали про те, що при затриманні ОСОБА_19 отримав удари по голові й тілу внаслідок чого неодноразово втрачав свідомість, однак зазначеним обставинам ані слідчим суддею, ані суддями Апеляційного суду міста Києва не надано належної оцінки. У цьому рішенні ВРЮ вказала, що у зв'язку із залишенням без змін ухвали слідчого судді та неврахуванням перерахованих порушень судді  Апеляційного міста Києва ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 істотно порушили норми кримінального процесуального законодавства.
Також позивач брала участь у складі колегії суддів разом із суддями           ОСОБА_8 і ОСОБА_7 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_20 (справа № 754/1232/14-к). Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 07 лютого 2014 року (справа             № 11-сс/796/271/2014). Рішення ВРЮ містить відомості про те, що при постановленні ухвали колегія суддів не врахувала таких фактів: докази про підтвердження вини ОСОБА_20 не були надані слідчому судді; з протоколу допиту підозрюваного вбачається, що допит проводився у нічний час, що не допускається згідно з частиною четвертою статті 223 КПК України; невстановлення фактичного часу та місця затримання ОСОБА_20; тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом; недоведення прокурором неможливості застосування інших запобіжних заходів; незастосування приписів статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; незастосування статті 29 Конституції України. ВРЮ також вказала, що у зв'язку з неврахуванням таких фактів колегія суддів безпідставно відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила без змін ухвалу слідчого судді, чим порушила вимоги статей 407, 409, 412 КПК України, тому така ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та незаконною.
Таким чином, ВРЮ встановила, що залишивши без змін ухвали слідчих суддів у вищевказаних справах, судді Апеляційного суду міста Києва не забезпечили повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановили необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини та свідчать про порушення останніми присяги судді.
З урахуванням зазначеного, на думку ВРЮ, суддями Апеляційного суду міста Києва, в тому числі ОСОБА_6, під час розгляду вищезазначених справ не дотримано норм законодавства України, не перевірено відповідність змісту клопотань вимогам статті 184 КПК України, не встановлено, чи доводять надані стороною обвинувачення докази наявності обґрунтованої підозри, обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, чим порушено вимоги частини першої статті 194 КПК України; всупереч статті 178 КПК       України не надано належної оцінки всім обставинам в їх сукупності, внаслідок чого зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
У підсумку ВРЮ зробила висновок, що допущені суддею ОСОБА_6 порушення норм законодавства України порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, безсторонності та неупередженості, свідчать про несумлінне виконання своїх службових обов'язків, принижують авторитет судової влади і є підставою для внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. За частиною третьою цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;        2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;       3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);                        5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
За змістом положень частини третьої статті 2 КАС України адміністративний суд не вправі перевіряти доцільність прийнятих суб'єктами владних повноважень, іншими органами влади рішень, вчинених дій, допущеної бездіяльності, коли такі акти, дії чи бездіяльність здійснювалися у межах їхніх повноважень та у спосіб, встановлених Основним Законом України та законодавством України.
Отже, виходячи з існування спеціально створеного органу, правоможного здійснювати дисциплінарне провадження щодо судді за порушення присяги; встановлення процедури такого провадження; коли визначено, хто і впродовж якого строку може звернутися із заявою про перевірку дій судді, за здійснення яких суддя підлягає перевірці; коли виокремлено часові проміжки здійснення дій, що підлягали перевірці і на момент скоєння за законом визнавалися порушеннями, можна дійти висновку, що у разі незгоди і оскарження суддею до адміністративного суду рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення суддів з посади суд повинен піддати оскаржене рішення зовнішньому судовому контролю. В рамках такого контролю суд зобов'язаний перевірити, чи є рішення ВРЮ протиправним (незаконним) з тієї причини, що воно ухвалено органом, який за статусом і повноваженнями не має права його ухвалювати; або цим органом були перевищені встановлені законом повноваження; чи повноваження ним були здійснені у формі, яка не відповідає їх меті чи цілям, які переслідує закон; або що саме суперечить матеріальному праву в рішенні спеціального органу, що оскаржується. Рішення ВРЮ має оцінюватися в аспекті його обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, своєчасності, пропорційності (чи не є воно свавільним), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. 
Надаючи оцінку Рішенню в контексті дотримання наведених вимог чинного законодавства при його прийнятті, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Частиною другою статті 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
З оскаржуваного Рішення слідує, що ВРЮ вирішила внести подання до Верховної Ради України про звільнення з посад суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за порушення присяги. З мотивувальної частини цього Рішення вбачається, що ВРЮ не розмежувала індивідуальну відповідальність кожного з цих суддів, у тому числі й позивача ОСОБА_6, у прийнятті судових рішень, які перевірялися, а навпаки зазначила, що всі судді, які приймали ці рішення, порушили присягу судді, тобто без визначення індивідуальної відповідальності кожного з цих суддів.
Пунктом 4 частини четвертої статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, чинній у період ухвалення ОСОБА_6 судових рішень, які перевірялися (далі - Закон                    № 2453-VI), передбачено, що незалежність судді забезпечується порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення. Тобто таємниця ухвалення судового рішення є гарантією судової незалежності судді. Згідно з положеннями пункту 4 частини п'ятої статті 54 наведеного Закону суддя  зобов'язаний не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом, у тому числі таємницю нарадчої кімнати і закритого судового засідання.
Недодержання вказаного обов'язку відповідно до вимог  пункту 5 частини першої статті 83 Закону № 2453-VI може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності.
З аналізу наведених норм слідує, що таємниця нарадчої кімнати є однією з гарантій незалежності судді, а порушення цієї таємниці є підставою для притягнення судді до відповідальності.
Порядок ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті встановлено статтею 375 КПК України, а саме:
- судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду; 
- якщо рішення ухвалюється в нарадчій кімнаті, відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів;
- головуючий голосує останнім. У разі ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті його підписують усі судді. Кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
За змістом цієї норми суддя зобов'язаний брати участь у голосуванні, тобто це є його обов'язком. Незалежно від того, як він проголосував, судове рішення буде ухваленим, якщо за нього проголосувала проста більшість суддів від кількісного складу колегії суддів. Водночас, викладення окремої думки є правом судді, навіть якщо суддя не згоден із судовим рішенням.
Системний аналіз викладеного дає підстави для висновку, що суддя, який брав участь у складі колегії суддів під час ухвалення судового рішення, не може бути притягнутий до відповідальності, оскільки визначити особисту позицію кожного судді зі складу колегії суддів з приводу ухваленого рішення неможливо, адже така інформація є таємною, не підлягає оприлюдненню та захищена законом. Тобто неможливо й установити індивідуальний характер відповідальності кожного судді зі складу колегії стосовно ухваленого судового рішення.
Разом з тим, ВРЮ вищенаведені положення залишила без уваги  та вирішила питання про притягнення суддів до відповідальності без дотримання конституційного принципу стосовно індивідуальної відповідальності.
Визначальним у розв'язанні цього спору є встановлення обставин щодо наявності чи відсутності в діях позивача ознак порушення присяги.
Відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19 Основного Закону України органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
ВРЮ є органом, правовий статус якого визначений Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 131 Основного Закону України до повноважень ВРЮ належить:
1) внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад;
2) прийняття рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності;
3) здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів та розгляд скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР в редакції, чинній у період ухвалення ОСОБА_6 судових рішень, які перевірялися (далі - Закон                 № 22/98-ВР), ВРЮ є колегіальним, незалежним органом, відповідальним за формування високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.
Порядок призначення, обрання особи на посаду судді та підстави звільнення з цієї посади регулюються Основним Законом України (статті 126, 128). Інші питання правового статусу суддів визначаються виключно законами України (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України).
Зміст присяги судді встановлений частиною першою статті 55 Закону            № 2453-VI (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), з якої слідує, що, вступаючи на посаду, суддя урочисто присягає об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.
Як зазначено у пункті 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції», правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканності суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов'язків. Згідно з Основним Законом України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі, зокрема, порушення суддею присяги; внесення подання про звільнення суддів з посад належить до повноважень ВРЮ (пункт 5 частини п'ятої статті 126, пункт 1 частини першої статті 131). Порядок та підстави внесення подання про звільнення суддів з посад за порушення ними присяги встановлюються статтею 105 Закону № 2453-VI  та статтею 32 Закону № 22/98-ВР.
Додержання присяги є обов'язком судді, що передбачений пунктом 4 частини четвертої статті 54 Закону № 2453-VI та кореспондується з пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді.
Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства.
Порушення суддею присяги є однією з підстав для його звільнення з посади відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Основного Закону України.
Таким порушенням відповідно до положень частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР є: 
- вчинення дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;
- недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції";
- умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;
- порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Відтак, в разі доведення належними та допустимими доказами, що суддею дійсно вчинено дії, які порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, рішення щодо внесення подання про звільнення судді з  посади за порушення присяги може бути визнане обґрунтованим.
Висновки щодо порушення позивачем присяги судді ВРЮ обґрунтовує неправильним застосуванням ОСОБА_6  в складі колегій Апеляційного суду міста Києва кримінального процесуального законодавства під час перегляду в апеляційному порядку рішень слідчих суддів про застосування запобіжних заходів.
Надаючи оцінку таким висновкам колегія судів звертає увагу на наступне.
Частиною другою статті 177 КПК України встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, тому при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно враховувати норми міжнародного права та практику Європейського суду з прав людини.
В пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини у справі «K.-F. проти Німеччини» зазначено, що «обґрунтованість підозри, наявність якої має служити підставою для арешту, є невід'ємним елементом запобіжної гарантії проти свавільного арешту й затримання і що це передбачено підпунктом               с) пункту 1 статті 5. Наявність «обґрунтованої підозри» означає, що вже існують факти або інформація, які спроможні переконати об'єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа, ймовірно, вчинила правопорушення (див. рішення у справі «Фокс, Кембелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, CampbellandHartley v theUnitedKingdom) від 30 серпня 1990 року, серія А, №182, с. 16, п. 32). Однак факти, які породжують підозру, не обов'язково мають такий саме рівень з'ясовності, який потребується на пізнішому етапі кримінального розслідування (рішення у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (Murray v. theUnitedKingdom) від 28 жовтня 1994 року, серія A, №300-A, с. 27, п. 55)».
Як встановлено судом, колегіями суддів, в яких брала участь ОСОБА_6, витребовувались матеріали кримінальних проваджень з метою об'єктивного розгляду апеляційних скарг, перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваних ухвал слідчих суддів про застосування запобіжного заходу. Зміст матеріалів надавав суду підстави вважати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваними особами тяжких і особливо тяжких злочинів та існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, яким не могли запобігти менш суворі запобіжні заходи, особливо ризикам вчинення нових аналогічних злочинів та ухилення від слідства.
Та обставина, що докази, на підставі яких встановлено обставини, детально не описані судами першої інстанції не може вказувати, що судом апеляційної інстанції зроблено неправильний висновок про обґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення відповідними особами.
У Рішенні відповідач посилався на те, що при постановленні відповідних ухвал ОСОБА_6 в складі колегії суддів не враховано ту обставину, що докази, на підставі яких суди робили висновки про обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, були недопустимими. Водночас, частина четверта статті 87 КПК України передбачає, що докази визнаються недопустимими під час будь-якого судового розгляду. Оскільки розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, докази недопустимими визнаватися не можуть, а відтак названі твердження ВРЮ суперечать положенням кримінального процесуального законодавства.  
Водночас, не суперечить вимогам закону обставина обґрунтування слідчими доводів клопотання про застосування запобіжних заходів як рапортами, протоколами допиту свідків, які оформлялися в межах кримінального провадження щодо цих підозрюваних, так і протоколами, оформленими в межах інших проваджень.
Також не суперечить вимогам КПК України й обґрунтування слідчим клопотання про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваних даними, отриманими в рамках інших кримінальних проваджень за умови об'єднання кримінальних проваджень, адже КПК України не забороняє використовувати докази, зібрані в одному кримінальному провадженні, як доказ в іншому, за наявності підстав вважати, що отримана інформація може мати значення для встановлення обставин вчинення злочину.
Крім того, частинами другою і третьою статті 184 КПК передбачено, що копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання. До клопотання додаються: копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання;  перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає необхідним допитати під час судового розгляду щодо запобіжного заходу; підтвердження того, що підозрюваному надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу.
Такий перелік є вичерпним.
Враховуючи зазначене, чинне законодавство не зобов'язувало слідчого, прокурора надавати підозрюваному постанови про об'єднання або роз'єднання кримінальних проваджень, а оскільки доводи, викладені в апеляційних скаргах, підлягали перевірці, та зважаючи на те, що положення КПК України не забороняли витребовувати матеріали кримінального провадження суддями апеляційного суду, колегіями суддів Апеляційного суду міста Києва, до складу яких входила позивач, зазначені матеріали цілком обґрунтовано витребувано. Відсутність в матеріалах судового провадження доказів об'єднання або виділення матеріалів в окреме провадження у порядку статті 217 КПК України не може підтверджувати недотримання слідчим вимог частини першої статті 184 КПК України. Крім того, дані про вчинені прокурором дії, передбачені статтею 217 КПК України, містилися в матеріалах досудового розслідування, які в порядку частини четвертої статті 193 КПК України були витребувані судом.
При цьому слідчий, прокурор не зобов'язані надавати матеріали, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню.
Таким чином, з урахуванням наведеного, не відповідають фактичним обставинам справи висновки відповідача про те, що докази, на підставі яких ґрунтуються рішення слідчих суддів та колегій суддів Апеляційного суду міста Києва, в складі яких приймала участь позивач, не підтверджують наявність обґрунтованих підозр у вчиненні кримінального правопорушення відповідними особами.
В обґрунтування недотримання позивачем як суддею, яка брала участь у розгляді апеляційних скарг, норм законодавства, ВРЮ вказувала на те, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що ухвали слідчого судді не містили правової кваліфікації кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Разом з тим, такі твердження суперечать матеріалам кримінальних проваджень, адже як ухвали слідчих суддів, так і ухвали колегій суддів Апеляційного суду міста Києва містять відомості про те, у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється відповідний підозрюваний, і саме за підозрою у вчиненні вказаного кримінального правопорушення щодо цих осіб застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Також в обґрунтування допущення позивачем порушень ВРЮ вказувала, що суддями не вживалися заходи, передбачені частиною шостою статті 206 КПК України, щодо незаконного застосування до підозрюваних насильства під час затримання, що не відповідає дійсності.
Зі змісту частини шостої статті 206 КПК України слідує, що якщо особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в державній установі, слідчий суддя зобов'язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження; доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених у заяві особи; вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи. 
Оскільки на час розгляду апеляційної скарги окремі підозрювані особи  та їх захисники зазначали про те, що згідно із законодавством вони вже звернулися до відповідних органів зі скаргами про застосування насильства та пройшли відповідне медичне обстеження, а заяви або клопотання із вказаного приводу до апеляційного суду при розгляді апеляційних скарг на ухвали слідчих суддів не надходили, підстави для призначення обстеження повторно -  відсутні.
Відповідно до вимог статті 193 КПК України розгляд клопотання про застосування   запобіжного заходу здійснюється  за участю підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадку, коли буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений знаходиться в розшуку.
У районних судах клопотання про застосування запобіжного заходу розглянуті за участю підозрюваних, тим самим дотримано вимогу наведеної норми.
Стаття 422 КПК України зобов'язує суддю, який отримав апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді, невідкладно витребувати з суду першої інстанції відповідні матеріали та не пізніш як за день повідомити особу, яка її подала, прокурора та інших заінтересованих осіб про час, дату і місце апеляційного розгляду. Неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття (стаття 405 КПК України).
Незважаючи на зазначені вимоги закону, колегії суддів, до складу яких входила і позивач, з метою повного дослідження обставин, що мають значення для вирішення питання про визначення запобіжного заходу, забезпечували прибуття підозрюваних до апеляційного суду, розглядали апеляційні скарги в режимі відеоконференцій із слідчих ізоляторів та ізоляторів тимчасового тримання.
Таким чином, суддями апеляційного суду апеляційні скарги на ухвали слідчих суддів розглядалися лише за особистою участю підозрюваних з дотриманням вимог статті 405 КПК України. Без участі підозрюваних розглядалися справи тільки тоді, коли вони особисто заперечували або їм уже було змінено запобіжний захід місцевим судом. 
З урахуванням наведеного, висновки відповідача про недотримання колегіями апеляційного суду вимог щодо участі підозрюваних осіб під час обрання запобіжного заходу не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно із статтею 197 КПК України строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, - з  моменту затримання. З огляду на те, що строки слідчими суддями обчислювалися виходячи з фактичного часу затримання і вказувалася дата закінчення дії ухвали про застосування запобіжного заходу за даними, що містилися в матеріалах, долучених до клопотань, колегіями суддів, до складу яких входила ОСОБА_6, під час апеляційного розгляду дотримувалися  також і вимоги цієї статті.
Стосовно доводів ВРЮ про те, що колегіями суддів Апеляційного суду міста Києва, до яких входила ОСОБА_6, не враховано міцність соціальних зв'язків підозрюваних, відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, позитивних характеристик тощо, тим самим не взято до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема правову позицію щодо обов'язковості розгляду можливості застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (пункт 80 рішення Європейського суду з прав людини від  10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", суд висловив свою позицію, що такі обставини є оціночними, і слідчі судді їх оцінювали та враховували під час обрання міри запобіжного заходу. Така оцінка, на думку колегій суддів Апеляційного суду міста Києва, є повною. 
Та обставина, що окремі ухвали слідчого судді вже були змінені в частині обрання запобіжного заходу місцевим судом ще до апеляційного перегляду не вказує про порушення норм законодавства, оскільки зміна запобіжного заходу місцевим судом не впливає на перевірку обґрунтованості та законності оскаржуваних ухвал слідчого судді в апеляційному порядку. 
Під час поставлення ухвал у відповідних справах колегіями суддів було встановлено, що всі дані про можливу причетність осіб до вчинення протиправних дій внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, дії підозрюваних кваліфіковані за статтями КК України, особи повідомлені про підозру, клопотання містять всі необхідні реквізити, передбачені КПК України для клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме: обґрунтованість підозри, ризики та обґрунтування, що інші більш м'які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належної поведінки підозрюваного. Клопотання про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою слідчих  були також погоджені відповідними прокурорами районів міста Києва, вид запобіжного заходу визначався слідчим суддею в кожному конкретному випадку виходячи із сукупності матеріалів справи і на підставі оцінки наданих доказів та в межах чинного законодавства із застосуванням практики Європейського суду з прав людини як джерела права.
Колегіями апеляційного суду, в яких брала участь позивач, відносно всіх підозрюваних були проведені всі необхідні дії, передбачені Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та іншими нормативно-правовими актами, а саме щодо: безстороннього розгляду апеляційних скарг у відкритому судовому засіданні в залі суду за участю прокурора, підозрюваного та його захисника; роз'яснення прав; вислуховування пояснень, доводів та міркувань; дотримання загальних засад кримінального судочинства щодо змагальності сторін; дослідження матеріалів, доданих до клопотання, та інших матеріалів кримінального провадження у їх сукупності; видалення до нарадчої кімнати для постановлення ухвали, а також проголошення її в залі суду.
Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів, колегії суддів керувалися, крім усіх матеріалів справи в їх сукупності та співставленні, пунктом 4 частини другої статті 183 КПК України, яка дозволяє обирати цей вид запобіжного заходу для раніше не засудженої особи, якщо вона підозрюється у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі понад п'ять років, оскільки особи підозрювалися у вчиненні особливо тяжких кримінально караних діянь, передбачених частиною другою статті 294 КК України, за які діючим законом передбачено найсуворіше покарання - у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п'ятнадцяти років.
Отже, при апеляційному розгляді та постановленні ухвал колегіями  суддів, до складу яких входила ОСОБА_6, судді виконували покладені на них чинним КПК України обов'язки і жодним чином не допустили будь-яких істотних чи неістотних порушень норм матеріального або процесуального закону при здійсненні правосуддя, розглядали апеляційні скарги протягом строку, встановленого законом, не порушували вимог щодо неупередженого розгляду клопотань, не порушували правил суддівської етики, що могло б підірвати авторитет правосуддя, не розголошували таємниць, що охороняються законом, у тому числі таємниці нарадчої кімнати.
Крім того, судом встановлено, що згідно з перевіркою, проведеною ТСК, ОСОБА_6 у складі колегії суддів брала участь у розгляді апеляційних скарг (№ 11-сс/796/223/2014, № 11-сс/796/2206/2013, № 11-сс/796/270/2014) на ухвали слідчих суддів про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, водночас при постановленні ухвал по вказаних справах ВРЮ не знайдено ознак порушення присяги в діях судді ОСОБА_6 Факт визнання відповідачем недопущення позивачем та іншими суддями порушень під час розгляду тотожних справ вказують не на упередженість судді ОСОБА_6, а навпаки підтверджують її неупередженість.
Суд, з урахуванням усіх обставин справи, доходить до висновку, що в цьому випадку колегії суддів, до складу яких входила ОСОБА_6, під час розгляду зазначених справ у суді апеляційної інстанції не допустили процесуальних порушень, у тому числі й не порушили норм КПК України під час ухвалення рішень за результатами такого апеляційного розгляду.
Крім того, відповідно до частини першої статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов'язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров'я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв'язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Аналізуючи зміст ухвал слідчих суддів районних судів та ухвал суддів Апеляційного суду міста Києва щодо обрання виду запобіжного заходу суд приходить до висновку, що судді діяли відповідно до зазначеної норми, оскільки зі змісту досліджуваних ухвал (вступної, описової, мотивувальної, резолютивної частин) слідчі судді встановили обставини, рівень встановлення яких, на їхню думку, достатній для вирішення клопотань про обрання запобіжного заходу. 
Частина перша статті 177 КПК України, яка була чинною на час розгляду клопотань, передбачала, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. 
Частиною другою цієї статті встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Таке правове врегулювання вказує на те, що слідчий суддя під час розгляду клопотання про обрання щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також колегія суддів при перегляді рішень слідчих суддів в апеляційному порядку наділені повноваженнями тлумачити закон, оцінювати факти та докази.
Тлумачення закону, оцінювання фактів і доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухвалених 17 листопада 2010 року).
Обмеження суду в цьому свідчитиме про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 47 Закону № 2453-VI суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Незалежність судді, серед іншого, забезпечується порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді.
Згідно з положеннями частини другої статті 83 Закону № 2453-VI в редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень колегіями суддів Апеляційного суду міста Києва, до складу яких входила ОСОБА_6, та частини другої статті 92 цього ж Закону в редакції, чинній на час ухвалення Рішення ВРЮ, скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків.
Принцип І (2) (а)(і) Рекомендації № R (94)12 Комітету Міністрів Ради Європи для держав-членів щодо незалежності, ефективності та ролі суддів передбачає, що рішення суддів не повинні підлягати перегляду в жодний спосіб, крім апеляційного оскарження відповідно до законодавства.
При офіційному тлумаченні положень частин першої, другої статті 126 Конституції України Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004 року вказав, що незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, непов'язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею. Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено у Конвенції про захист прав людини та основних свобод (4 листопада 1950 року), ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року.
Верховний Суд України в пункті 10 постанови Пленуму від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» зазначив, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.
Серед Європейських стандартів незалежної діяльності судді при розгляді справ на особливу увагу заслуговують такі:
1) тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості;
2) тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру;
3) дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов'язки ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними;
4) судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду.
Відповідно до Київських рекомендацій Організації з безпеки і співробітництва в Європі щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії (Київ, 23-25 червня 2010 року) процедура притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності повинна стосуватися підтверджених випадків порушення правил професійної поведінки, які є значними, неприпустимими та, крім цього, ганьблять репутацію суддівства. Дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх рішень або вироків, включаючи відмінності у юридичному тлумаченні між судами, наслідком прикладів суддівських помилок чи критики суддів.
Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів Верховних судів країн Центральної та Східної Європи          (о. Бріюні, Хорватія, 14 жовтня 2015 року) закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за ухвалені ним судові рішення, крім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Таким чином, органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені повноваженнями оцінювати законність судового рішення, оцінювати обставини у судових справах, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
Венеціанська комісія надала роз'яснення, де вказала, що відповідальність без індивідуальної вини, доведеної судовим вироком, перешкоджає професійній свободі суддів інтерпретувати закон, оцінювати факти і зважувати докази в справах, як передбачено європейськими стандартами. Відповідно до цих стандартів, помилкові рішення повинні бути оскаржені через апеляційний процес, а не шляхом визнання суддів відповідальними, якщо тільки помилка не відбувається через злий умисел або грубу недбалість з боку судді (п. 79, 81 CDL-AD (2016) 015 від 13 червня 2016 року).
Отже, притягнення судді до відповідальності за ухвалені ним судові рішення можливе лише у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Проте, доказів злочинного наміру або грубої недбалості чи навмисного порушення закону суддею ОСОБА_6 при прийнятті колегіями суддів Апеляційного суду міста Києва, в яких вона брала участь, ухвал про залишення без змін рішень слідчих суддів про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відповідачем не надано.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не доведено фактів вчинення позивачем дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади, як і ознак упередженості, несумлінного виконання нею обов'язків судді. За таких обставин оскаржуване Рішення ВРЮ всупереч положенням статті 2 КАС України прийнято суб'єктом владних повноважень не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому є незаконним і підлягає скасуванню у частині внесення подання про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160-163, 167, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов ОСОБА_6 задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з посад суддів Апеляційного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді» у частині  внесення подання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

Постанова набирає законної сили у порядку, передбаченому частиною сьомою статті 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235- 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді                                                                                           О.А. Веденяпін

                                                                                                    І.О. Бухтіярова

                                                                                                    І.Я. Олендер          

          І.В. Приходько

                                                                                                    Ю.І. Цвіркун