ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

 24 травня 2017 року                               м. Київ                    справа № 800/423/16 

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Бухтіярової І.О., Веденяпіна А.О., Вербицької О.В., Приходько І.В.,

при секретарі: Бруй О.Д.

за участю: 

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу: 
за позовом ОСОБА_1до Вищої кваліфікаційної комісії суддів Українипро визнання незаконним та скасування рішення, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Вищого адміністративного суду України з позовом, в якому просила визнати незаконним і скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04.07.2016 року №1328/дп-16 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення з посади судді з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги). 
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що при прийнятті як слідчим суддею ухвали від 19.02.2014 року нею було взято до уваги характер та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювався ОСОБА_3; викладені в клопотанні слідчим обставини у своїй сукупності дали підстави вважати обґрунтованими доводи про існування ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: можливість переховуватись від органів досудового розслідування та суду, вчиняти інші правопорушення, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не в змозі запобігти вищевказаним ризикам. 
ОСОБА_1 наголошує, що ухвалюючи рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3, вона не допустила будь-яких порушень норм права, провела всі необхідні дії, передбачені Конституцією України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та іншими нормативно-правовими актами, розглянула клопотання протягом строку, встановленого законом, не порушувала вимог щодо неупередженого розгляду клопотання, розглядала його у відкритому судовому засіданні за участю прокурора, підозрюваного, захисників, з роз'ясненням прав, вислухала всі пояснення, доводи та міркування, розглянула клопотання, керуючись загальними засадами кримінального судочинства щодо змагальності сторін, дослідження матеріалів, доданих до клопотання та інших матеріалів кримінального провадження в їх сукупності, з видаленням до нарадчої кімнати для постановлення ухвали, а також її проголошенням в залі суду та роз'ясненням можливості апеляційного оскарження рішення, жодним чином не порушувала суддівської етики, присяги судді, що б могло підірвати авторитет правосуддя, не розголошувала таємниць, які охороняються законом.        
В письмових запереченнях на позовну заяву відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки при прийнятті спірного рішення Вища кваліфікаційна комісія суддів України діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України. 
          Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, Указом Президента України від 04.03.1998 року №164/98 призначена на посаду судді Радянського районного суду м. Києва. Згідно із записом, занесеним до трудової книжки, 09.03.1998 року позивачем прийнято присягу судді. 
Указом Президента України від 23.10.2001 року №1004/2001 ОСОБА_1 переведена на посаду судді новоутвореного Святошинського районного суду м. Києва. 
Постановою Верховної Ради України від 20.02.2003 року №570-VI позивача обрано на посаду судді Святошинського районного суду м. Києва безстроково. 
19.02.2014 року ОСОБА_1 як слідчим суддею задоволено клопотання старшого слідчого слідчого відділу Святошинського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Єльцова А.В. та застосовано стосовно підозрюваного ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на                  60 днів - до 18.04.2014 року включно.
В березні 2014 року та лютому 2016 року до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з Комітету з питань верховенства права та правосуддя Верховної Ради України, а також із Вищої ради юстиції (відповідно до рішення Вищої ради юстиції від 10.12.2015 року №1003/0/15-15) надійшли звернення народного депутата України VII скликання Чернеги Р.Т. в інтересах ОСОБА_3
У зверненнях йшлось про порушення суддею Святошинського районного суду                      м. Києва Кириленко Т.В. законодавства України під час постановлення ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно громадянина ОСОБА_3, який був учасником масових акцій протесту.
Автор звернень зазначив, що позивач під час розгляду клопотання старшого слідчого слідчого відділу Святошинського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Єльцова А.В. про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 допустила порушення посадових обов'язків і присяги судді. Крім того, суддя без обґрунтування підстав відмовила у задоволенні заяви Чернеги Р.Т. про взяття ОСОБА_3 на поруки. 
На переконання депутата України VII скликання Чернеги Р.Т., в ухвалі від                  19.02.2014 року відсутнє обґрунтування виняткової необхідності застосування тримання під вартою як запобіжного заходу стосовно ОСОБА_3, оскільки застосовано його було лише на підставі матеріалів (протокол затримання, протокол огляду місця події та рапорт), наданих слідчим.
З урахуванням викладених обставин, заявник просив відповідача направити рекомендацію до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді Кириленко Т.В. з посади у зв'язку з порушенням нею присяги судді при здійсненні правосуддя.
04.07.2016 року на засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України прийнято рішення №1328/дп-16 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді Святошинського районного суду                      м. Києва Кириленко Т.В. з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги).
В названому рішенні, зокрема, зазначено, що 19.02.2014 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого слідчого відділу Святошинського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Єльцова А.В., погоджене з прокурором прокуратури Святошинського району м. Києва Кокошею М.М. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження №12014100000000373, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань                              19.02.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України.
Клопотання мотивовано тим, що 18.02.2014 року приблизно о 9 години ранку невстановлені досудовим розслідуванням особи у кількості приблизно від 2000 до 5000 чоловік, до складу яких увійшов ОСОБА_3, організували натовп для вчинення масових заворушень поряд із будівлею Верховної Ради України, що супроводжувались насильством над особою, знищенням майна, опором представникам влади із застосуванням предметів, які були заздалегідь підготовлені для нанесення тілесних ушкоджень.
Перебуваючи поряд із будівлею Верховної Ради України, ОСОБА_3, діючи спільно із невстановленими особами, вчинив дії, направлені на досягнення своєї злочинної мети, шляхом вчинення насильства над працівниками правоохоронних органів та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України: завдання ударів битками, кийками, палицями, ціпками, розпилення сльозогіннго газу, кидання каміння тощо. 
Вказаними діями ОСОБА_3 та інші невстановлені особи спричинили працівникам правоохоронних органів (загальною кількістю приблизно 160 осіб) тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості. При цьому для приховування власних облич з метою уникнення відповідальності за вчинювані діяння використали маски, шоломи, марлеві пов'язки та інші засоби.
Також у клопотанні зазначається, що 18.02.2014 року о 23 год. 10 хв. ОСОБА_3 затримано в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України та повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України, а наявність обґрунтованої підозри у вчиненні цього злочину повністю підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами.
При цьому в клопотанні наголошено, що злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_3, належить до категорії особливо тяжких, підозрюваний ніде не працює, в                      м. Києві та Київській області не зареєстрований та не має постійного місця проживання, може переховуватись від органів досудового розслідування, незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання наведеним ризикам застосуванням більш м'яких запобіжних заходів.
Зазначене кримінальне провадження №759/2805/14-к в порядку автоматизованого розподілу передано на розгляд слідчому судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В.
За результатами розгляду клопотання слідчого ухвалою слідчого судді                     Кириленко Т.В. від 19.02.2014 року застосовано до підозрюваного ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 18.04.2014 року включно.
Як убачається з тексту ухвали, суддя Кириленко Т.В., застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виходила з того, що наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_3 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме:
- рапортом від 18.02.2014 року командира взводу №1 роти №4 ПКСМ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві лейтенанта міліції                 Конечного В.Я.;
- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від                        18.02.2014 року;
- протоколом огляду місця події від 18.02.2014 року.
Крім того, суддя дійшла висновку, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п'ятнадцяти років, може переховуватись від органів досудового розслідування та вчиняти інші правопорушення, то менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання вказаним ризикам.
Із тих самих підстав слідчим суддею Кириленко Т.В. залишено без задоволення звернення сільського голови та громади с. Крилос Галицького району Івано-Франківської області (місце реєстрації та проживання ОСОБА_3.) та заяви народних депутатів                   Сиги О.М., Донія О.С, Чернеги Р.Т. про взяття на поруки ОСОБА_3  
В апеляційному порядку ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду                   м. Києва Кириленко Т.В. від 19.02.2014 року оскаржено не було, оскільки 22.02.2014 року ухвалою іншого слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва Макаренка В.В. задоволено клопотання старшого слідчого слідчого відділу Святошинського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві               Єльцова А.В. та змінено підозрюваному ОСОБА_3 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов'язання.
Відповідно до частини першої статті 177 Кримінального процесуального кодексу України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно з частиною другою статті 177 Кримінального процесуального кодексу України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення за результатами розгляду клопотання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу, слідчий суддя зобов'язаний враховувати підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 Кримінального процесуального кодексу України, та навести їх у мотивувальній частині ухвали. 
Статтею 183 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що тримання особи під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до статті 194 Кримінального процесуального кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов'язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1)           наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;
2)           наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, і на які вказує слідчий, прокурор;
3)           недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
В оскаржуваному рішенні від 04.07.2016 року №1328/дп-16 підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності визначено те, що вона не встановила, чи доводять надані стороною обвинувачення докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених                     статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, а також, чи доводять надані стороною обвинувачення докази обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, чим порушила вимоги пунктів 2, 3 частини першої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України.  
При цьому ОСОБА_1 не врахувала особу підозрюваного ОСОБА_3, який має реєстрацію та постійне місце проживання, позитивно характеризується, має на утриманні стареньку бабусю, яка потребує догляду та допомоги, а також міцність соціальних зв'язків, що в сукупності свідчить на користь зменшення ризиків неналежної процесуальної поведінки.
Крім того, у матеріалах кримінального провадження наявні клопотання народних депутатів України Сиги О.М., Донія О.С, Чернеги Р.Т. та звернення громади села Крилос Галицького району Івано-Франківської області (місце реєстрації та проживання                    ОСОБА_3.) про взяття підозрюваного на особисту поруку, які також не були взяті до уваги слідчим суддею Кириленко Т.В. без наведення в ухвалі мотивів відхилення зазначених клопотань.
Відповідач вважає, що позивачем не вчинено дій, які сприяють виконанню завдань кримінального провадження та цілям положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме: не забезпечено належної охорони прав, свобод та законних інтересів підозрюваного, не забезпечено повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та не була піддана арешту або затриманню, здійсненого всупереч положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
З огляду на викладене, Вища кваліфікаційна комісія суддів України дійшла висновку, що, ухвалюючи 19.02.2014 року рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3, суддя Кириленко Т.В. не забезпечила дотримання приписів Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Кримінального процесуального кодексу України, не виконала покладених на неї професійних обов'язків під час гострого соціального конфлікту в Україні в період з 21.11.2013 року по 22.02.2014 року, сприяла поширенню суспільно небезпечних посягань на правосуддя, не забезпечила в межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і незалежності суддів, конституційних засад судочинства. Допущені, на переконання відповідача, порушення позивачем закону порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності та неупередженості, що є порушенням присяги судді та, як наслідок, підставою для направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги).
Надаючи правову оцінку законності прийняття відповідачем оспорюваного рішення, колегія суддів враховує наступне. 
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 99 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час прийняття рішення від 04.07.2016 року №1328/дп-16) суддя місцевого чи апеляційного суду може оскаржити рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про притягнення його до дисциплінарної відповідальності до Вищої ради юстиції або до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, не пізніше одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення.
Висновки щодо порушення ОСОБА_1 присяги судді відповідач обґрунтовує неправильним застосуванням нею кримінального процесуального законодавства.
Як випливає зі змісту частини другої статті 177 Кримінального процесуального кодексу України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. 
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «K. F. проти Німеччини» зазначено, що обґрунтованість підозри, наявність якої має служити підставою для арешту, є невід'ємним елементом запобіжної гарантії проти свавільного арешту й затримання і що це передбачено підпунктом «с» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Наявність «обґрунтованої підозри» означає, що вже існують факти або інформація, які спроможні переконати об'єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа, ймовірно, вчинила правопорушення (див. рішення у справі «Фокс, Кембелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, серія А, №182, с. 16, п. 32). Однак факти, які породжують підозру, не обов'язково мають такий саме рівень з'ясовності, який потребується на пізнішому етапі кримінального розслідування (рішення у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994 року, серія A, №300-A,                  с. 27, п. 55).
Пункт 10 Постанови Пленуму Верховного суду України  від 25.04.2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» вказує на те, що при розгляді подання про взяття під варту суддя не вправі досліджувати докази, давати їм оцінку, в інший спосіб перевіряти доведеність вини підозрюваного, обвинуваченого, розглядати й вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінальної справи по суті.
З наведеного можна дійти висновку, що виключно до сфери дискреційних повноважень слідчого судді віднесено питання встановлення обґрунтованої підозри та застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні.
Отже, слідчий суддя під час розгляду клопотання про обрання щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наділений повноваженнями тлумачити закон, оцінювати факти та докази.
Тлумачення закону, оцінювання фактів і доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (п. 66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухвалених 17.11.2010 року).
Обмеження суду в цьому свідчитиме про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якою встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час постановлення ухвали від 19.02.2014 року) суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Незалежність судді, серед іншого, забезпечується порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді.
В офіційному тлумаченні положень частин першої, другої статті 126 Конституції України Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 року №19-рп/2004 року зазначив, що незалежність суддів полягає передусім в їхній самостійності, непов'язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею. Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено в Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року.
Верховний Суд України в пункті 10 постанови Пленуму від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади» наголосив, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.
Відповідно до Київських рекомендацій Організації з безпеки і співробітництва в Європі щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії (Київ, 23-25.06.2010 року) процедура притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності повинна стосуватись підтверджених випадків порушення правил професійної поведінки, які є значними, неприпустимими та, крім цього, ганьблять репутацію суддівства. Дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх рішень або вироків, включаючи відмінності в юридичному тлумаченні між судами, наслідком прикладів суддівських помилок чи критики суддів.
Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятою Конференцією голів Верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія,                    14.10.2015 року) закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатись до дисциплінарної відповідальності чи звільнятись за ухвалені ним судові рішення, крім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Таким чином, органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені повноваженнями оцінювати законність судового рішення, оцінювати обставини в судових справах, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
Венеціанська комісія надала роз'яснення, де вказала, що відповідальність без індивідуальної вини, доведеної судовим вироком, перешкоджає професійній свободі суддів інтерпретувати закон, оцінювати факти і зважувати докази в справах, як визнано європейськими стандартами. Відповідно до цих стандартів помилкові рішення повинні бути оскаржені через апеляційний процес, а не шляхом визнання суддів відповідальними, якщо тільки помилка не відбувається через злий умисел або грубу недбалість з боку судді (п. 79, 81 CDL-AD (2016)015 від 13.06.2016 року).
Отже, притягнення судді до відповідальності за ухвалені ним судові рішення можливе лише у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Відповідачем не спростовано доводи ОСОБА_1 про те, що оскаржуване рішення не містить вказівки та мотивів щодо будь-якої форми її вини при постановленні                    19.02.2014 року ухвали про застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_3 
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 183 Кримінального процесуального кодексу України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п'ять років.
У витязі з кримінального провадження №12014100000000373 та повідомленні про підозру від 18.02.2014 року зазначено правову кваліфікацію кримінального правопорушення, в якому підозрювався ОСОБА_3, - частина друга статті 294 Кримінального кодексу України - організація масових заворушень, що супроводжувались насильством над особою, погромами, підпалами, знищенням майна, захопленням будівель або споруд, насильницьким виселенням громадян, опором представникам влади із застосуванням зброї або інших предметів, які використовувались як зброя, а також активна участь у масових заворушеннях, якщо вони призвели до загибелі людей або до інших тяжких наслідків. 
Санкцією частини другої статті 294 Кримінального кодексу України передбачено покарання у формі позбавлення волі на строк від восьми до п'ятнадцяти років. 
Тобто в даному випадку ОСОБА_1 як слідчий суддя була наділена повноваженнями застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо                         ОСОБА_3, який підозрювався у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п'ять років.
Згідно з частиною першою статті 197 Кримінального процесуального кодексу України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
У спірній ситуації позивач, обираючи строк тримання ОСОБА_3 під вартою, використала передбачену статтею 197 Кримінального процесуального кодексу України можливість. 
Відповідно до вимог статті 193 Кримінального процесуального кодексу України розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадку, коли буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений знаходиться в розшуку.
Клопотання про застосування запобіжного заходу розглянуто слідчим суддею Кириленко Т.В. з участю підозрюваного та його захисників, а також прокурора, тим самим дотримано вимоги статті 193 Кримінального процесуального кодексу України про розгляд клопотання за особистої присутності підозрюваного.
За змістом статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час постановлення ухвали від 19.02.2014 року) вступаючи на посаду, суддя урочисто присягає об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.
Частиною другою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, чинній на час постановлення ухвали від 19.02.2014 року) встановлено, що порушенням суддею присяги є: вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Європейський суд з прав людини в Рішенні від 09.01.2013 року у справі «Олександр Волков проти України» зазначив, що положення статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» залишає дисциплінарному органу широку свободу розсуду з питання щодо змісту поняття «порушення присяги» (пункт 174 Рішення). Згадане правове регулювання відповідатиме такій вимозі до якості закону, як його передбачуваність, лише за умови напрацювання національним дисциплінарним органом та судами конкретної та послідовної практики із застосування відповідних широко сформульованих положень закону                     (пункти 175 - 179 Рішення від 09.01.2013 року).
Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач виходив з того, що в діях                     ОСОБА_1 є ознаки порушення присяги судді, а саме - вчинення нею дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів в її об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів (абзац другий частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, чинній на час постановлення ухвали від 19.02.2014 року)).
Проте, відповідачем не доведено, що позивачем порушено присягу судді, оскільки не визначено всіх ознак цього складу порушення присяги, зокрема обставин, у чому полягали дії слідчого судді стосовно сумніву в чесності та непідкупності судових органів.
Варто врахувати, що висновки щодо порушення ОСОБА_1 присяги судді, Вища кваліфікаційна комісія суддів України обґрунтовує неправильним застосуванням нею кримінального процесуального законодавства, однак як вказано вище, застосування таких норм віднесено до дискреційних повноважень слідчого судді, а правильність їх застосування може бути перевірена виключно судами вищих інстанцій. 
Втім, як свідчать матеріали справи, ухвала слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 19.02.2014 року в апеляційному порядку не оскаржувалась.
Згідно зі статтею 75 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім'ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;                3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім'ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що ні підозрюваним, ні його захисниками не заявлялись відводи слідчому судді Кириленко Т.В. під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, тобто в сторін не виникло сумніву щодо неупередженості розгляду.
При цьому слід зазначити, що під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховується характер правопорушення, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність непогашених дисциплінарних стягнень та інші обставини, що стосуються вчиненого суддею дисциплінарного правопорушення. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципів пропорційності.
Приймаючи оскаржуване рішення, Вища кваліфікаційна комісія суддів України не врахувала стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, її позитивну характеристику, те, що вона як суддя не допускала свідомого та систематичного порушення законів України під час здійснення правосуддя, а також можливість застосування до позивача більш м'якого дисциплінарного стягнення, ніж звільнення.
В адміністративному судочинстві діє презумпція неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень (стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України), який зобов'язаний у порядку визначеної процесуальним законом судової процедури довести суду правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Однак представник відповідача в судовому процесі викладених позивачем доводів  обґрунтовано не спростувала та не довела правомірності оспорюваного рішення. 
За наведених обставин та з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів дійшла висновку, що розглядуваний позов підлягає задоволенню, а рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04.07.2016 року №1328/дп-16 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги), - визнанню незаконним та скасуванню. 

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 122, 128, 158 - 163, 167, 171^1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання незаконним та скасування рішення від 04.07.2016 року №1328/дп-16 - задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04.07.2016 року №1328/дп-16 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Тетяни Валентинівни з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги).
Постанова набирає законної сили у порядку, передбаченому частиною сьомою статті 171^1 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235- 239^1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                         ___________________  Н.Є. Маринчак 
          
Судді:                                                              ___________________  І.О. Бухтіярова

___________________  А.О. Веденяпін

___________________  О.В. Вербицька

___________________  І.В. Приходько