П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

13 червня 2017 року                                                                                     м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого | Кривенди О.В.,
суддів: | Гриціва М.І., Прокопенка О.Б.,
при секретарі судового засідання Шатило Р.П., 
за участю: позивача ОСОБА_4, 
представника Президента України - Гуцала Д.С., - 

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

                                         в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління оперативного командування «Південь» в/ч А2393, Міністерства оборони України (далі - Міноборони) та Президента України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії та скасування наказів у частинах. 
Ухвалою окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня           2016 року роз'єднано позовні вимоги і виділено у самостійне провадження вимоги позивача до Президента України про визнання протиправними дій. Ухвалою цього суду від 30 червня 2016 року справу у цій частині передано до Вищого адміністративного суду України.
У позовній заяві, з урахуванням уточнення позовних вимог,                      ОСОБА_4 просив визнати протиправними дії Президента України щодо направлення його листа-заяви від 29 серпня 2015 року, адресованого главі держави, на розгляд до Міноборони та зобов'язати відповідача надати письмову відповідь на звернення.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що він направив лист до Президента України, у якому просив призначити службове розслідування щодо  звільнення позивача з лав Збройних Сил України (далі - ЗСУ), яке відбулося з порушенням вимог чинного законодавства України, та прийняти рішення за результатами розслідування. Проте відповідь отримав від Міноборони, дії і рішення якого оскаржував. 
Суд установив, що ОСОБА_4 звернувся до Президента України з листом-заявою від 29 серпня 2015 року, у якому просив призначити службове розслідування щодо порушення чинного законодавства при його звільненні з лав ЗСУ та прийняти рішення за результатами розслідування.
9 вересня 2015 року Адміністрація Президента України (далі - АП) надіслала звернення позивача за належністю до Міноборони.
Департамент кадрової політики Міноборони листом від 25 вересня 2015 року                  № 226/2/7618 надав відповідь ОСОБА_4 на його звернення щодо порушень, які, на думку позивача, були допущені при його звільненні з військової служби у запас у зв'язку зі скороченням штату на підставі наказу Міноборони (по особовому складу) від            21 серпня 2006 року № 495. У відповіді зазначено, що судовими рішеннями, а саме постановою Приморського районного суду міста Одеси від 13 березня 2007 року, ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2007 року та Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2010 року підтверджено законність звільнення ОСОБА_4 з військової служби у запас у зв'язку зі скороченням штату. 
Вищий адміністративний суд України постановою від 15 листопада 2016 року відмовив у задоволенні позову та дійшов висновку, що АП на підставі Закону України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 393/96-ВР) в межах наданих повноважень надіслала за належністю до Міноборони лист ОСОБА_4 У рішенні суду з наведенням відповідного обґрунтування також ідеться про безпідставність доводів позивача про порушення відповідачем положень Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року          № 551-ХІV (далі - Статут). 
Не погоджуючись із постановою Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_4 звернувся із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). 
Заявник твердить, що Вищий адміністративний суд України на порушення норм матеріального та процесуального права не сприяв повному і всебічному з'ясуванню обставин, що мають значення для справи, та неправильно застосував положення Статуту. Просить скасувати постанову цього суду від 15 листопада 2016 року та прийняти нове рішення - про задоволення позову. 
Заслухавши пояснення позивача, представника Президента України, перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав. 
За правилами частин першої та другої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Глава 6 розділу ІІІ цього Кодексу виокремлює види адміністративних спорів, вирішення яких потребує спеціального, виключного врегулювання нормами процесуального права.
До таких, зокрема, віднесені публічно-правові спори, звернені до Президента України щодо оскарження на предмет законності (крім конституційності)  його указів, розпоряджень, дій чи бездіяльності, які розглядаються Вищим адміністративним судом України як судом першої інстанції (стаття 171-1 КАС).
                              Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
                              Статтею 102 Конституції України визначено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. 
Повноваження Президента України закріплені у статті 106 Конституції України, відповідно до пункту 28 частини першої якої Президент України  створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.                  
Указом Президента України від 25 лютого 2010 року № 265/2010 «Про першочергові заходи із забезпечення діяльності Президента України» створена АП, яка діє на основі Положення про Адміністрацію Президента України, затвердженого Указом Президента України від 2 квітня 2010 року № 504/2010 (далі - Положення).     
Підпунктом 20 пункту 4 Положення про АП визначено її повноваження щодо організації розгляду звернень громадян, які надіслано на ім'я Президента України. 
Відповідно до пункту 6 цього Положення АП у процесі виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з органами Верховної Ради України та її Апаратом, Кабінетом Міністрів України та його Секретаріатом, Апаратом Ради національної безпеки і оборони України, центральними та місцевими органами виконавчої влади, правоохоронними, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, науковими та іншими установами, організаціями, а також із відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій. 
Закон № 393/96-ВР регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити до органів державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

За правилами статті 5 Закону № 393/96-ВР звернення громадян адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
                              Частиною третьою статті 7 Закону № 393/96-ВР передбачено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.                    
 
Колегія суддів вважає, що Вищий адміністративний суд України на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи дійшов обґрунтованого висновку про те, що Президент України не вчинив протиправних дій у зв'язку зі зверненням      ОСОБА_4, а звернення було правомірно направлено АП за належністю до того органу, до компетенції якого належить вирішення поставлених у ньому питань.
                              Доводам позивача щодо порушення Президентом України положень Статуту суд першої інстанції дав належну оцінку, зазначивши коло суб'єктів, на яких поширюється Статут, та наголосивши на тому, що Президент України здійснює лише ті повноваження, які йому визначені Конституцією України. Тому з наведеними у заяві  ОСОБА_4 доводами у цій частині колегія суддів погодитися не може.
                              На думку колегії суддів, не є обґрунтованими й доводи позивача щодо безпідставності направлення його звернення, адресованого Президенту України, до Міноборони. Так, суд установив, що у зверненні йшлося про необхідність призначення службового розслідування за фактом незаконного, на думку ОСОБА_4, його звільнення з лав ЗСУ. Оскільки вирішення зазначеного питання не належить до повноважень Президента України чи створених ним консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів і служб, звернення відповідно до вимог чинного законодавства було направлено до Міноборони.         
                              За таких обставин колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що підстав для скасування постановленого у справі рішення, про що йдеться у заяві ОСОБА_4, немає.                       
Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», частиною шостою статті 171-1, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України 
п о с т а н о в и л а:
         
У задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовити.
         Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий | О.В. Кривенда | |
Судді: | М.І. Гриців | |
| О.Б. Прокопенко | |