ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 червня 2017 року                                                                                                м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого | Гриціва М.І.,
суддів: | Волкова О.Ф., Кривенди О.В., Прокопенка О.Б.,
за участю:    секретаря судового засідання Ключник А.Ю., 
третьої особи - ОСОБА_5, - 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції заяву ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2016 року у справі за його позовом до Кіровоградської міської ради, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_5, про визнання протиправним та скасування рішення, 
встановила: 
У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення Кіровоградської міської ради від 15 липня 2014 року № 3252 «Про скасування рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 14 серпня 2012 року № 692 «Про переведення квартири АДРЕСА_1 до категорії нежитлових» (далі - рішення № 3252, рішення № 692 відповідно).
Вимоги мотивував тим, що рішення № 692 є ненормативним правовим актом індивідуальної дії, фактично виконане та вичерпало свою дію, а тому не може бути скасоване шляхом прийняття іншого рішення органом місцевого самоврядування.
Ленінський районний суд міста Кіровограда постановою від 3 червня 2015 року позов задовольнив: визнав недійсним та скасував рішення № 3252.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 20 жовтня 2015 року постанову суду першої інстанції скасував та відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 29 березня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої             статті 214 КАС з огляду на неповажність причин пропуску строку на касаційне оскарження, зазначених у заяві про поновлення строку. 
Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_6 звернувся із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України частини четвертої статті 214 КАС у подібних правовідносинах. Просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2016 року, а справу передати на новий розгляд до суду касаційної інстанції. 
Вимоги мотивує тим, що Вищий адміністративний суд України при розгляді його касаційної скарги не врахував зазначені ним у клопотанні причини пропуску процесуального строку, не надав оцінки доказам, які підтверджують викладені в ньому обставини. 
Як на приклад неоднакового застосування зазначеної норми процесуального права у заяві робиться посилання на ухвали Вищого адміністративного суду України від 3 березня, 29 травня, 9 і 16 червня 2015 року (справи №№ К/800/2784/15, К/800/15858/15, К/800/25528/15, К/800/26738/15), в яких, на переконання заявника, суд касаційної інстанції вказану норму права застосував по-іншому і дійшов протилежних, але правильних за змістом правових висновків. 
У судовому засіданні ОСОБА_5 заявив, що вважає наведені у заяві доводи необґрунтованими і з посиланням на мотиви оскарженого рішення просить у її задоволенні відмовити. 
У заяві ОСОБА_6 посилається на пропуск встановленого законодавством строку з поважних причин. Повідомляє, що не брав участі в судовому засіданні. 14 грудня 2015 року засобами електронного зв'язку направив лист до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду з проханням повідомити його про результати апеляційного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5, що мав відбутися 20 жовтня 2015 року. Із відповіді на звернення, датованої 22 грудня 2015 року, яку отримав 20 січня 2016 року, дізнався, що станом на дату направлення відповіді рішення апеляційного суду не було виготовлено; результати апеляційного розгляду не повідомлялися. 
Зі змістом постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду ознайомився 20 січня 2016 року, після направлення копії постанови його дружині ОСОБА_7 25 січня 2016 року подав касаційну скаргу.
Оскільки повний текст рішення апеляційного суду був виготовлений із значним пропуском строку, встановленого статтею 160 КАС, вважає вказані причини поважними для поновлення пропущеного ним процесуального строку для звернення до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою. 
В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про таке. 
У справі, в якій оскаржується ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на подання касаційної скарги, оскільки вона була подана поза встановленим статтею 212 КАС строком, а названі у клопотанні причини його пропуску неповажні. Суд виходив із того, що заявник знав про дату апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції - 20 жовтня 2015 року, отримав інформацію про те, що апеляційний перегляд справи відбувався у день, на який було призначено апеляційний перегляд справи, і, що 20 жовтня 2015 року апеляційний суд ухвалив рішення за наслідками перегляду скарги ОСОБА_5 Фактичне подання касаційної скарги поза строком, встановленим статтею 212 КАС, та зазначені обставини, що передували її поданню, суд касаційної інстанції визнав підставами для висновку про подання касаційної скарги не в установлені законом строки, а названі ОСОБА_6 причини його пропуску - неповажними.
У справах, в яких прийняті ухвали, надані для порівняння, як і у справі, в якій постановлена оскаржувана ухвала, суд касаційної інстанції фактично не інтерпретував норм процесуального права, не досліджував, чи були дотримані строки складання судових рішень у разі ухвалення їх відповідно до положень статей 160, 167, 205 КАС. У рішеннях, наданих для порівняння, цей суд поновив строки на касаційне оскарження, позаяк заявники документально підтвердили поважність причин їх пропуску. 
Відсутність рішень касаційного суду із правозастосовними висновками, які за змістом і значенням відрізняються від правового висновку судового рішення, яке оскаржується, унеможливлює порівняння таких рішень, визначення правомірності чи незаконності оскарженого рішення та формулювання висновку про правильне застосування норми процесуального закону щодо спірних правовідносин. 
Відповідно до частини першої статті 244 КАС відсутність неоднакового застосування касаційним судом однієї й тієї самої норми права в подібних правовідносинах, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, є підставою для відмови в задоволенні заяви.
З огляду на те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом України, не підтвердилися, в задоволенні заяви ОСОБА_6 слід відмовити.
Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України 
постановила: 
У задоволенні заяви ОСОБА_6 відмовити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий                                                                                                            М.І. Гриців
Судді:                                                                                                                        О.Ф. Волков 
О.В. Кривенда
О.Б. Прокопенко