ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
4 липня 2017 року                                                                                              м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого | Гриціва М.І.,
суддів: | Волкова О.Ф., Кривенди О.В., Прокопенка О.Б., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_5 до Рівненської митниці ДФС (далі - Митниця) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, 
встановила:
 
У січні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Митниці від 25 грудня 
2015 року № 312-к про звільнення його з посади головного державного інспектора митного поста «Сарни» Митниці на підставі Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VІІ «Про очищення влади» (далі - Закон 
№ 1682-VІІ), поновити на посаді та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 26 грудня 2015 року. 
Рівненський окружний адміністративний суд ухвалою від 24 березня 
2016 року зупинив провадження у справі до прийняття Конституційним Судом України рішення за результатами розгляду справи за двома конституційними поданнями Верховного Суду України та конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону № 1682-VІІ. 
Житомирський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18 квітня 2016 року рішення окружного суду залишив без змін. 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13 травня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження.
ОСОБА_5 подав заяву про перегляд Верховним Судом України ухвали суду касаційної інстанції зі встановленої пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підстави - неоднакового застосовування одних і тих самих норм процесуального права з питань юрисдикції адміністративних судів у подібних правовідносинах. Просить скасувати судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.  
Як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права послався на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року (справа 
№ К/800/4887/16), в якій цей суд за аналогічних обставин вказав, що вирішення справи Конституційним Судом України щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону № 1682-VІІ не є підставою для зупинення провадження в адміністративній справі.
Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України перевірила наведені у заяві доводи і дійшла висновку про таке.
Положення статті 156 КАС регулюють питання зупинення провадження у справі. Так, у пункті 3 частини першої цієї статті передбачено, що суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. 
Рішення про зупинення провадження у справі суди мотивували тим, що допоки Конституційний Суд України не розгляне конституційні подання Верховного Суду України і 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону № 1682-VІІ, неможливо розглянути спір за заявленими вимогами ОСОБА_5, оскільки висновки рішення суду конституційної юрисдикції матимуть значення для захисту конституційних прав і свобод позивача. 
Проте з такими мотивами зупинення провадження у справі погодитися не можна.
Як видно зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, ОСОБА_5 не погоджується зі звільненням його на підставі пункту 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VІІ як того, котрий сукупно перебував на посаді заступника начальника - керівника територіального (регіонального) органу центральної влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику. На думку позивача, регіональні органи митної служби не входять до наведеного переліку компетентних органів, оскільки на підставі частини четвертої статті 3 Митного кодексу України 
2002 року, пункту 8 статті 2 Закону України від 16 травня 2008 року № 279-VI «Про Кабінет Міністрів України» повноваження щодо організації і забезпечення провадження зовнішньоекономічної діяльності, митної справи належали Кабінету Міністрів України. 
Посилається ОСОБА_5 й на свій значний стаж роботи на публічній службі (понад 21 рік), незаплямовану репутацію, скасовані в судовому порядку незаконні звільнення упродовж 2012-2013 років, а також на обставини, за яких положення Закону № 1682-VІІ до нього не мають застосовуватися. Звертає увагу на те, що звільнення відбулось у період, коли він знаходився у щорічній відпустці, що суперечить положенням частини четвертої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).
На його переконання, звільнення відбулося з порушенням статті 19 Конституції України і статті 235 КЗпП у зв'язку з тим, що Міністерство юстиції України неправильно потрактувало законодавче визначення осіб, «які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_6, підрив основ національної безпеки і оборони України».
Обставини, покладені в основу обґрунтування позову, як видно з їх характеру, мають індивідуальний характер, стосуються дій і рішень Митниці, які позивач із посиланням на конкретні норми права розцінює неправильними і вважає такими, що призвели до порушення його прав і свобод.
В оскарженій ухвалі не мотивований зв'язок між очікуваними висновками рішення суду конституційної юрисдикції за наслідками розгляду згаданих вище конституційних подань та предметом спору; не конкретизовано, чому з огляду на характер заявлених вимог неможливо розглянути справу без попереднього розгляду справи в порядку конституційного судочинства. 
Зіставлення змісту наведених суджень із положеннями пункту 3 частини першої статті 156 КАС переконує в тому, що ухвала Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції про зупинення провадження не може залишатися в силі, а підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України 
постановила: 
Заяву ОСОБА_5 задовольнити.
Ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 травня 2016 року, Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року та Рівненського окружного адміністративного суду від 24 березня 2016 року про закриття провадження у справі скасувати, справу направити для продовження судового розгляду до суду першої інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Головуючий                                                                                                                                       М.І. Гриців 
Судді:                                                                                                                                   О.Ф. Волков
                                                                                                                                             О.В. Кривенда
                                                                                                                                             О.Б. Прокопенко