ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року                    м. Київ                                        К/800/2981/15 

 Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:                              Шведа Е.Ю.,
                    суддів:                                        Гончар Л.Я.,
                                                            Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за
касаційною скаргою Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області 
на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року
та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2014 року
у справі № 815/7909/13-а 
за позовом ОСОБА_2 
до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області, Державної реєстраційної служби України, державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича 
про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,
встановив:
ОСОБА_2 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної реєстраційної служби України, державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича (далі - Державний реєстратор), Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 10 вересня 2013 року № 5720904;
- зобов'язати Реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції розглянути заяву ОСОБА_2 від 02 серпня 2013 року № 4707447 та зареєструвати за нею право власності на нежитлове приміщення гаражу АДРЕСА_1. 
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2014 року, позов задоволено.
У касаційній скарзі Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції (далі - Реєстраційна служба), посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів в частині зобов'язання Реєстраційної служби розглянути заяву ОСОБА_2 від 02 серпня 2013 року № 4707447 та зареєструвати за нею право власності на нежитлове приміщення гаражу АДРЕСА_1 скасувати. Доводи касаційної скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо можливості саме Реєстраційної служби розглянути відповідну заяву позивача та зареєструвати за нею право власності на приміщення гаража АДРЕСА_1.
У своїх запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити таку без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги відповідно до ст. 220 КАС України. Таким чином, суд переглядає рішення судів попередніх інстанцій лише в частині зобов'язання Реєстраційної служби вчинити певні дії.
Судами встановлено, що 02 серпня 2013 року позивач подала до Реєстраційної служби заяву про державну реєстрацію права власності на гараж АДРЕСА_1. До зазначеної заяви позивач додала рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2011 року у справі № 2-4446, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2013 року у справі №2-4446, декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстровану Інспекцією ДАБК в Одеській області 26 грудня 2012 року за № ОД14212518046, технічний паспорт КП «ОМБТІ та РОН», квитанцію і паспорт заявника, що підтверджено карткою прийому заяви № 4707447.
10 вересня 2013 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчук А.В. прийняв рішення №5720904 про відмову у державній реєстрації права приватної власності на гараж АДРЕСА_1. 
Відповідно до листа Державної реєстраційної служби України від 10 вересня 2013 року № 4493/05-22-13 рішення № 5720904 від 10 вересня 2013 року Державний реєстратор прийняв на підставі п.5 Порядку взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затвердженого наказом Міністерства юстиції 02 квітня 2013 року № 607/5 (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок № 607/5), згідно з яким державний реєстратор прав на нерухоме майно Укрдержреєстру з дотриманням процедури, визначеної Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок № 703), розглядає заяву, що надійшла до органу державної реєстрації прав, подані до неї копії відсканованих документів та приймає відповідне рішення, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, де однією із сторін є юридична особа, та/або інший суб'єкт господарювання, та/або фізична особа - підприємець.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з протиправності оспорюваного рішення Державного реєстратора та подання позивачем всіх передбачених чинним законодавством документів для здійснення державної реєстрації права власності на гараж АДРЕСА_1. Вказаний висновок не заперечує і касатор у своїх доводах.
Водночас, задовольняючи позов в частині зобов'язання Реєстраційної служби вчинити певні дії, суди дійшли висновку про те, що чинним на момент виникнення спірних відносин законодавством України саме на вказаного відповідача покладено обов'язок з розгляду заяви позивача про реєстрацію права власності на гараж АДРЕСА_1 та здійснення такої реєстрації.
Суд касаційної інстанції не може погодитись з таким висновком судів попередніх інстанцій у повній мірі та зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Ч. 7 ст. 3 Закону № 1952-IV встановленого, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації права власності та інших речових прав.
Відповідно до п. 1 Порядку № 607/5 цей Порядок визначає процедуру взаємодії системи органів державної реєстрації прав та державних реєстраторів прав на нерухоме майно органів державної реєстрації прав під час проведення державної реєстрації права власності та/або речових прав на нерухоме майно, що виникають на підставі рішення суду, що набрало законної сили, де однією із сторін є юридична особа, та/або інший суб'єкт господарювання, та/або фізична особа - підприємець.
П.п. 4, 5 Порядку № 607/5 чітко визначено, що орган державної реєстрації прав у день прийняття відповідної заяви або рішення суду про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно або скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у випадках, передбачених пунктом 1 наказу, та виконання дій, передбачених пунктом 3 цього Порядку, за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передає таку заяву на розгляд до Укрдержреєстру.
Державний реєстратор прав на нерухоме майно Укрдержреєстру з дотриманням процедури, визначеної Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, розглядає заяву, подані до неї копії відсканованих документів та приймає відповідне рішення, на підставі якого вносить запис про державну реєстрацію, скасування державної реєстрації речових прав або скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно повідомляє орган державної реєстрації прав, який прийняв відповідну заяву, та направляє документи, необхідні для формування реєстраційної або облікової справи щодо об'єкта нерухомого майна.
Зважаючи на те, що гараж АДРЕСА_1 знаходиться в межах території, на якій діє відповідач - Реєстраційна служба, суд зазначає про обґрунтованість звернення позивача з відповідною заявою саме до Реєстраційної служби. Проте, відповідно до викладених вище положень чинного на час виникнення спору законодавства, вказана заява з необхідними додатками повинна бути розглянута саме державним реєстратором Державної реєстраційної служби України з прийняттям відповідного рішення.
Таким чином, суди дійшли помилкового висновку щодо зобов'язання Реєстраційної служби розглянути заяву позивача, оскільки вказаний орган лише приймає таку заяву з відповідними додатками та передає її на розгляд до Укрдержреєстру. 
Судами обставини справи встановлено повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до ухвалення частково незаконних судових рішень.
Беручи до уваги викладене, а також встановлення судами відсутності підстав для відмови позивачу у реєстрації права власності на гараж АДРЕСА_1, суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни судових рішень в частині зобов'язання Реєстраційної служби вчинити певні дії.
Отже, належним способом захисту порушеного права позивача у цьому випадку буде зобов'язання Державної реєстраційної служби України розглянути заяву ОСОБА_2 від 02 серпня 2013 року № 4707447 та зобов'язання Державної реєстраційної служби України зареєструвати право власності позивача на гараж АДРЕСА_1.
Згідно з ст. 225 КАС України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.
Ч. 2 ст. 230 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої або апеляційної інстанції або прийняти нову постанову, якими суд касаційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.
Керуючись статтями 220, 222, 223, 225, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області задовольнити частково.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2014 року змінити в частині зобов'язання вчинити певні дії.
Зобов'язати Державну реєстраційну службу України розглянути заяву ОСОБА_2 від 02 серпня 2013 року № 4707447 та зареєструвати за нею право власності на нежитлове приміщення гаражу АДРЕСА_1.
В іншій частині постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2014 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 239^1 Кодексу адміністративного судочинства України.
          Судді: