ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

"18" травня 2017 р.                               м. Київ                              К/800/15047/16 

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: 
| Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
| Головчук С.В., Заїки М.М.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_4 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області  про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,
за касаційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від18 травня 2016 року, - 

в с т а н о в и в:
У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області (далі - ТУ ДСА України в Чернівецькій області) про визнання дій відповідача щодо не нарахування та невиплати йому заробітної плати за період з             2 червня 2015 року по 8 вересня 2015 року включно, та з 9 вересня 2015 року по             31 грудня 2015 року включно відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VІ) у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від            12 лютого 2015 року № 192-VІІІ (далі - Закон № 192-VІІІ) - неправомірними;зобов'язати ТУДСА України в Чернівецькій області провести йому перерахунок заробітної плати з 2 червня 2015 року по 8 вересня 2015 року включно, та з 9 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно відповідно до статті 147 Закону № 2453-VІ у редакції Закону № 192-VІІІ і виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення у праці, надбавка за вислугу років, за наявності помісячна та фіксована індексація тощо).
В обґрунтування позовних вимог посилався на незаконність нарахування та виплати заробітної плати, оскільки така нараховувалася без урахування вищевказаних  норм.
Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2016 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії ТУДСА України в Чернівецькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_4 заробітної плати за період з 2 червня 2015 року по 8 вересня 2015 року включно відповідно до статті 147 Закону № 2453-VІ у редакції Закону № 192-VІІІ. Зобов'язано ТУДСА України в Чернівецькій області провести йому перерахунок заробітної плати за період з 2 червня 2015 року по 8 вересня 2015 року включно виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абзацом другим частини першої статті 147 Закону № 2453-VІ у редакції Закону № 192-VІІІ, виплативши різницю нарахованих сум з урахуванням виплачених коштів. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
У касаційній скарзі ТУ ДСА України в Чернівецькій області, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує на правомірність нарахування та виплати заробітної плати в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Просить стягнути з позивача судові витрати за подання апеляційної та касаційної скарг. 
Сторони в судове засідання не з'явились, хоч належним чином повідомлялись про дату, час і місце судового розгляду справи.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 2 червня 2015 року працює секретарем судового засідання Шевченківського районного суду м. Чернівці, що відноситься до шостої категорії посад державних службовців.
Наказом № 45-к від 2 червня 2015 року йому присвоєно тринадцятий ранг державного службовця.
У період з 2 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року позивачу нараховувалась   й виплачувалась заробітна плата виходячи з посадового окладу у розмірі мінімальної заробітної плати, яка протягом спірного періоду становила 1218,00 гривень.
При цьому відповідач керувався положеннями постанови Кабінету Міністрів України від «Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 9 березня 2006 року № 268 (далі - постанова № 268).
Не погоджуючись з отриманою заробітною платою, 21 січня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до ТУДСА України в Чернівецькій області із заявою, в якій, посилаючись на вимоги Закону № 2453-VІ, просив провести перерахунок заробітної плати з 2 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року відповідно до вимог закону та виплатити йому в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення у праці, надбавка за вислугу років, тощо), а також відпускних та допомоги на оздоровлення.
Однак листом від 29 липня 2016 року ТУДСА України в Чернівецькій області відмовило позивачу у здійсненні такого перерахунку з огляду на те, що виплата проводилась в межах бюджетних асигнувань.
Вважаючи таку відмову неправомірною, ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився Вінницький апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що позивач, як працівник апарату місцевого суду, має право на перерахунок та виплату заробітної плати за період з 2 червня 2015 року по 8 вересня 2015 року включно виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абзацом другим частини першої статті 147 Закону № 2453-VІ у редакції Закону № 192-VІІІ, так як скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених законом, гарантій, пільг і компенсацій.
Проте, з таким висновком не можна погодитися, з огляду на наступне. 
26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон № 1697-VII, яким внесено зміни до статті 144 Закону № 2453-VІ, зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ. 
З 28 березня 2015 року Законом № 192-VІІІ затверджено нову редакцію Закону № 2453-VІ, статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. 
Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.
Аналогічні положення закріплено також частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).
За правилами статті 142 Закону № 2453-VІ (у редакції до 28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, Державна судова адміністрація України. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (далі - БК) (стаття 143 Закону № 2453-VІ). Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 Закону № 2453-VІ у редакції з 28 березня 2015 року.
З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VІІІ (далі - Закон № 80-VІІІ) визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. 
На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою № 268, зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 9 вересня 2015 року. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону №1697-VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.
Згідно з частинами першою та другою статті 23 БК будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 51 БК керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Ураховуючи наведене, оскільки з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 09 березня 2006 року № 268 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та № 80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ, частини першої статті 147 Закону № 2453-VІ (у редакції з 28 березня 2015 року) не передбачено, управління Державної судової адміністрації як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Такий висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року (справа № 21-1726а16), від 13 липня 2016 року (справи № № 818/3372/15 та 820/4653/15 відповідно).
На підставі встановлених по справі обставин та зазначених норм права, суд касаційної інстанції вважає, що нарахування та виплата заробітної плати позивачу, виходячи з розміру посадового окладу в сумі 1218,00 грн., здійснено відповідачем відповідно до норм закону, що регулює оплату праці працівників апаратів судів, зокрема, Закону № 80-VІІІ, Закону № 3723-XII та постанови № 268, тому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 229 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що по справі не потрібно збирати або додатково перевіряти докази, обставини справи з'ясовані повно, але допущені помилки в застосуванні норм матеріального права, суд касаційної інстанції вважає можливим ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.       
За правилами частини першої статті 98 КАС суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою. 
Відповідно до частини шостої статті 94 КАС якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
  Згідно з частиною п'ятою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.
Відповідно до платіжних доручень від 25 березня 2016 року № 255, від                   25 травня 2016 року № 669 відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 606,32 грн. і 661,44 грн. відповідно, а всього - 1267,76 гривень.
Зважаючи на те, що касаційний розгляд справи вирішено на користь ТУДСА України в Чернівецькій області, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг підлягають компенсуванню за рахунок Державного бюджету України.
Керуючись статтями 94, 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:
Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області задовольнити.
Скасувати постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2016 року.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області  про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - відмовити. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області судові витрати у розмірі 1267,76 (одної тисячі двісті шістдесят сім) гривень 76 копійок. 
Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                Черпак Ю.К. 

                                                                                           Головчук С.В.

                                                                                           Заїка М.М.