ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

14 липня 2017 року                               м. Київ          справа № 800/421/16 (800/39/16) 

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
Головуючого судді                                                            Рецебуринського Ю.Й.,
суддів                                                                                Пасічник С.С.,
Стародуба О.П.,
Черпака Ю.К.,
Штульман І.В.,

секретаря судового засідання                                         Музички Н.В.,

за участю: 
представника позивача - ОСОБА_4,
представника відповідача - Белінської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя (також - Вища рада юстиції) про визнання незаконним та скасування рішення, 

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 18 грудня 2015 року №1196/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Солом'янського районного суду міста Києва за порушення присяги судді».
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки вона не вчинила жодної дії чи бездіяльності всупереч вимог чинного законодавства України. Також вказує на те, що Вища рада юстиції діяла поза межами наданих їй повноважень, оскільки не вправі встановлювати  та оцінювати обставини у судових справах, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність доказів, перевіряти законність судових рішень. Судові рішення про обрання запобіжних заходів переглядались в апеляційному порядку, за результатами якого ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 залишено без змін, в той же час, ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_8 скасовано та обрано більш м'який запобіжний захід, проте підтверджено існування обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення і підстави для обрання запобіжного заходу. Крім того, позивач посилається на недотримання відповідачем процедури здійснення розгляду дисциплінарної справи та порушення річного строку застосування дисциплінарного стягнення до судді.
У запереченнях на адміністративний позов представник відповідача вважає доводи позивача необґрунтованими, посилаючись на те, що спірне рішення є законним, обґрунтованим, підстав для задоволення позову немає. Посилався на те, що нормами Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №2453-VI (далі - Закон №2453-VI), в редакції  на час звернення зі скаргами на дії судді, положення щодо строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності застосовувалися виключно до дисциплінарного стягнення (частина 4 статті 87). Внесення подання про звільнення судді з посади не є дисциплінарним стягненням (стаття 88), а носить окремо визначену статтею 105 вказаного Закону відповідальність - звільнення судді з посади у разі порушення присяги, до якої строк давності не застосовувався. Однак, з 29 березня 2015 року набрав законної сили Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII (далі - Закон №192-VIII), яким викладено в новій редакції Закон №2453-VI та запроваджено трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за порушення присяги. Тому, враховуючи правила статті 58 Конституції України, Вища рада юстиції прийняла рішення у межах трирічного строку, визначеного частиною 4 статті 96 Закону               №2453-VI у редакції Закону №192-VIII.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову, які просив задовольнити в повному обсязі.
Представник Вищої ради правосуддя позов не визнала з підстав, викладених у запереченні на позов, та просила суд відмовити у його задоволенні. 
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Постановою Верховної Ради України від 20 березня 2008 року №240-VI ОСОБА_6 обрано на посаду судді Солом'янського районного суду міста Києва безстроково.   
23 січня 2014 року слідчий суддя Солом'янського районного суду міста Києва               ОСОБА_6 постановила ухвали, якими задовольнила клопотання слідчих відділу Солом'янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувала до зазначених громадян цей запобіжний захід строком 30 днів.
Зазначені рішення переглянуті в апеляційному порядку, в результаті чого ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 залишено без змін, а ухвалу цього ж суду від 23 січня 2014 року про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_8 скасовано та обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів загальної юрисдикції (далі - ТСК) надійшли заяви президента Всеукраїнської громадської організації «Асоціація правників України» ОСОБА_9, ОСОБА_10 та заступника Генерального прокурора України ОСОБА_11 про проведення спеціальної перевірки судді Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_6 відповідно до Закону України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі -       Закон № 1188-VII).
За результатами перевірки ТСК складено висновок від 9 червня 2015 року               №46/02-15, в якому визнано в діях судді ОСОБА_6 порушення присяги судді, що стало підставою для відкриття 22 жовтня 2015 року Вищою радою юстиції дисциплінарної справи       №802/0/15-15. 
18 грудня 2015 року відповідачем прийнято оскаржуване рішення №1196/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_6 з посади за порушення присяги.
Так, у вказаному рішенні зазначено, що суддя Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_6 при розгляді клопотання слідчого відділу Солом'янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою допустила грубі порушення законодавства, що свідчить про необ'єктивний та упереджений розгляд справи, порочать звання судді, що є порушенням присяги, і як наслідок - підставою для внесення подання про звільнення судді із займаної посади.
Такого висновку відповідач дійшов, посилаючись на те, що 23 січня 2014 року слідчий суддя ОСОБА_6 постановила ухвали, якими застосувала до підозрюваних ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 30 днів (до 20 лютого 2014 року) в рамках кримінального провадження №12014100000000220, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 294 КК України, які полягали в активній участі у масових заворушеннях, що супроводжувалися погромами, підпалами, знищенням майна, опором представниками влади із застосуванням зброї та інших предметів, які використовувалися як зброя, і потягли за собою тяжкі наслідки. 
В порушення положення статті 194 КПК України слідчим суддею не вказано доказів того, що жоден з більш м'яких запобіжних заходів не  може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, не розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. В обґрунтування ухвали про обрання запобіжних заходів підозрюваним слідчим суддею не наведені мотиви прийняття таких доказів та їх оцінки на предмет допустимості. В судове засідання зазначені в клопотанні про обрання запобіжного заходу ОСОБА_12 свідки не викликалися, судом не допитувалися. 
У зв'язку з наведеними обставинами відповідач прийшов до висновку, що позивачем ігнорувалися не лише вимоги кримінального-процесуального законодавства, але й практики Європейського суду з прав людини.
Аналізуючи мотивувальну частину ухвали про обрання запобіжного заходу ОСОБА_8, Вища рада юстиції зазначає, що вона постановлялася без врахування  обставин справи, особи затриманого, що свідчить про незабезпечення об'єктивного з'ясування обставин, як це передбачено частиною 3 статті 370 КПК України, та є проявом безвідповідального ставлення судді до виконання своїх обов'язків. 
Відхиляючи показання свідків, в ухвалі суддею не наведено мотивів такого відхилення та надання переваги доказам обвинувачення. Під час судового засідання ОСОБА_7  вказував на заподіяння йому працівниками БМОП «Беркут» побоїв під час затримання, зокрема на те, що його били по голові, розстріляли  в упор з пневматичної рушниці, а також примусили одягнути рюкзак з паливо-мастильними матеріалами.
Так, відповідно до частин 6, 7 статті 206 КПК України якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов'язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та: 1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; 2) доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи; 3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.
Слідчий суддя зобов'язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі.
Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім визначених пунктом 1 статті 5 випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Одним з таких випадків є законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
У статті 29 Конституції України зазначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам:
1)          переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2)          знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які маютьістотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3)          незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного,
обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4)          перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 
5)  вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов'язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, зокрема: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; вік та стан здоров'я підозрюваного, обвинуваченого;
Згідно з частиною першою статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов'язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один  із  ризиків,  передбачених   статтею 177  цього Кодексу, і  на які вказує слідчий, 

прокурор; 3) недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Частиною першою статті 183 КПК України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п'ятою статті 176 цього Кодексу.
В матеріалах справи міститься запит адвоката ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №12014100000000220, з проханням надати інформацію, зокрема, щодо госпіталізації ОСОБА_7 21 січня 2014 року до Київської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги.
Відповідно до письмової відповіді Київської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на вказаний запит, ОСОБА_7 було доставлено каретою швидкої медичної допомоги у приймальне відділення Київської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та встановлено діагноз: закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку, рана голови. Забої м'яких  тканин голови. Закрита травма грудної клітини, забій грудної клітини. Забій-садно правого стегна. Туберкулома і петріфікати верхньої долі лівої легені.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає обгрунтованими висновки відповідача про те, що незважаючи на вказані обставини та вимоги закону, суддя ОСОБА_6 не здійснила дій, передбачених частиною 6 статті 206 КПК України.
Колегія суддів вважає безпідставними  доводи представника позивача про те, що затримані не заявляли клопотань та не скаржилися на здоров'я, а тому ОСОБА_6 не вчиняла дій, передбачених частиною 6 статті 206 КПК Україн, оскільки  вказане не може свідчити про дотримання суддею вимог процесуального закону, у зв'язку з тим, що підстави невиконання слідчим суддею передбачених частинами 6 та 7 статті 206 КПК України дій  передбачені частиною 8 цієї ж статті. Так, слідчий суддя має право не вживати дій, зазначених у частині 6 вказаної статті, якщо прокурор доведе, що ці дії вже здійснені або здійснюються. Проте таких доказів у матеріалах провадження немає, прокурор про них не зазначав.
Крім того, слідчим суддею ОСОБА_6 при постановленні ухвал про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту не були враховані вимоги пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якого термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об'єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, пункт 32, Series А, №       182), а також пункту першого частини першої статті 178 КПК України, згідно з яким слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу зобов'язаний оцінити вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення.
Відхиляючи показання свідків, в ухвалі про обрання запобіжного заходу ОСОБА_8 суддею ОСОБА_6 не наведено мотивів такого відхилення та надання переваги доказам обвинувачення. 
Відповідно до повідомлення про підозру ОСОБА_13, окрім іншого, інкримінуються дії щодо участі у масових заворушеннях 19 січня 2014 року. Проте в матеріалах судового провадження №760/1375/14-к немає будь-яких доказів такої участі саме 19 січня 2014 року.
Підозрюваний ОСОБА_8 був затриманий уповноваженими службовими особами МВС України 21 січня 2014 року. Слідчим суддею ОСОБА_6 ухвалено застосувати до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 30 днів, тобто до 20 лютого 2014 року. 
Однак частиною п'ятою статті 115 КПК України передбачено, що при обчисленні строків днями та місяцями береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою. Відповідно до частини другої статті 197 вказаного Кодексу строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання. 
Отже, датою закінчення дії ухвал про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути не 20 лютого, а 19 лютого 2014 року.
Аналогічних порушень суддя ОСОБА_6 припустилася при застосуванні запобіжного заходу до ОСОБА_7 
Частиною четвертою статті 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент постановлення зазначених вище ухвал) було передбачено, що суддя зобов'язаний, зокрема, додержуватися присяги судді.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року №22/98-ВР (чинного на момент постановлення зазначених вище ухвал про обрання запобіжного заходу) порушенням суддею присяги визнавалося, в тому числі, вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, а також порушення морально-етичних принципів поведінки судді. 
Частина друга статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року №22/98-ВР (чинного на момент прийняття відповідачем спірного рішення) передбачала, що провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
За змістом частини другої статті 97 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» подання про звільнення судді з посади з підстав порушення присяги може бути внесено, зокрема, у разі, якщо суддя вчинив дії, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя.
Виходячи із встановлених судом обставин справи, колегія суддів погоджується із висновком Вищої ради правосуддя про порушення суддею присяги, скільки явне порушення слідчим суддею вимог статті 206 КПК України за очевидної ситуації нанесення підозрюваному ОСОБА_7 тілесних ушкоджень під час його перебування у сфері впливу правоохоронних органів, відкрите небажання судді перевіряти та встановлювати заявлені підозрюваними факти протиправної поведінки щодо них, неправильне обчислення строку перебування осіб під вартою в сторону обтяження їх становища свідчать про вчинення суддею ОСОБА_6 дій, що викликають сумнів в її об'єктивності, неупередженості та незалежності, порочать звання судді, підривають авторитет правосуддя. 
При прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем були враховані характеризуючі суддю дані, показники її роботи та особисті якості. Водночас, встановлені порушення законодавства, а також наслідки за результатами вчиненого діяння свідчать про необ'єктивний та упереджений розгляд справи, що порочить звання судді, а отже є порушенням присяги і, як наслідок, підставою для внесення подання про звільнення судді із займаної посади.
Отже,   оскаржуване    рішення   ґрунтується   на   вимогах закону, тому  відсутні   

підстави для його скасування. 
Крім того, вказане рішення прийнято відповідачем у межах строку, встановленого статтею 96 Закону №2453-VI, оскільки на час ухвалення суддею ОСОБА_6 судових рішень про обрання запобіжних заходів законодавством не було встановлено строк для вирішення питання про звільнення судді за порушення присяги, тому підлягає застосуванню строк - три роки, передбачений частиною четвертою статті 96 Закону №2453-VI, у редакції, чинній на даний час, як такий, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи.
Аналогічна правова позиція щодо застосування трирічного строку при вирішенні питання про звільнення судді за порушення присяги, висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року (справа №800/518/15).
На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Вищої ради юстиції України від 18 грудня 2015 року №1196/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Солом'янського районного суду міста Києва за порушенням присяги судді» прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а саме рішення є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для  задоволення позову. 
Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 161-163, 171^1 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення відмовити повністю.
Постанова може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, та набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про її перегляд Верховним Судом України, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий суддя                                                            Ю.Й.Рецебуринський

Судді                                                                                           С.С. Пасічник          

О.П.Стародуб

Ю.К.Черпак

І.В. Штульман