ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року | | м. Київ
Судова палата у цивільних справах                                   
 
Верховного Суду України у складі:
головуючого | Сімоненко В.М.,
суддів: | Гуменюка В.І., | Лященко Н.П., | Охрімчук Л.І.,
| Романюка Я.М., | |
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Тетяна Петрівна, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_9, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Тетяна Петрівна, про визнання права власності на спадкове майно за законом за заявою ОСОБА_6  про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2015 року,
                                          
в с т а н о в и л а : 
У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з відповідним позовом до ОСОБА_7, посилаючись на те, що з 1995 року до дня смерті ОСОБА_10 вони проживали однією сім'єю постійно та безперервно без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_2 та в будинку, розташованому в Садівничому товаристві «Зарічне» у с. Караван Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (далі - СТ «Зарічне»). Вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали єдиний родинний бюджет, разом здійснювали усі побутові витрати. За час їх шлюбних відносин було придбано (створено, істотно поліпшено) наступне майно: земельна ділянка НОМЕР_2 розміром 0,114 га на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області; садівничий будиночок, розташований в СТ «Зарічне»; гараж АДРЕСА_3; автомобіль «Форд», державний номер НОМЕР_1.          З 2006 року вона здійснювала постійний догляд за ОСОБА_10 та забезпечувала йому дієтичне харчування; за власний рахунок здійснила поховання ОСОБА_10 та понесла усі пов'язані з цим витрати.
ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що як рідна сестра померлого ОСОБА_10 є спадкоємцем другої черги за законом. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_10 немає. Оформити спадщину в нотаріуса вона не мала можливості, оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно знаходяться у ОСОБА_6, яка відмовляється їх надати. 
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області                  від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2015 року, в задоволенні позову            ОСОБА_6 відмовлено, а зустрічну позовну заяву задоволено в повному обсязі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені без змін. 
30 березня 2016 року  ОСОБА_6  звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2015 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1> (далі - ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2016_02_21/pravo1/T041618.html?pravo=1>) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме  статей 331,  1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844323/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1>) та статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_331/ed_2016_05_17/pravo1/T022947.html?pravo=1>).
Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм права ОСОБА_6 надає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня                    2011 року, 17 вересня 2014 року, 2 вересня і 23 жовтня 2015 року,                                29 лютого  2016 року.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника та представника позивача, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. 
Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_10, який помер             ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина на Ѕ частину трьохкімнатної квартири площею 65,7 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованої на підставі свідоцтва про право власності на житло за реєстровим №1-98-141480 від 08 листопада 1998 року; автомобіль Форд (Ford Fusion comfort), державний номер НОМЕР_1, зареєстрований 20 серпня 2008 року; земельну ділянку, розташовану в СТ «Зарічне» площею 0,114 га згідно з державним актом НОМЕР_3, зареєстрованим в реєстрі за № 980, в книзі Записів державних актів на право приватної власності на землю за №1582 від 14 грудня 1988 року; садівничий будинок, розташований за вищевказаною адресою і гараж АДРЕСА_3. 
ОСОБА_7 є рідною сестрою померлого і на підставі статті 1262 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844368/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> є спадкоємцем другої черги за законом. У встановлений законом строк спадщину прийняла. 
ОСОБА_11, який є рідним братом померлого, від спадщини відмовився на користь сестри ОСОБА_7 
Інших спадкоємців першої або другої черги у померлого не має.          
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися і суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що ОСОБА_6 перебувала в період з 1995 року по 2002 рік у шлюбі з ОСОБА_12, у судовому засіданні не надала належних та допустимих доказів, що після розлучення з ОСОБА_12, ОСОБА_6 мала сімейні відносини з ОСОБА_10 та має право на частину спадщини, яка відкрилася після смерті останнього.
        Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: 
-             від 23 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відмову в задоволенні як основного, так і зустрічного позовів, оскільки спірний будинок не введено в експлуатацію та не зареєстровано право власності за спадкодавцем, а тому особи мають право лише на матеріали, обладнання тощо, а таких вимог вони не заявляли. Крім того, відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину;
-                             від 20 липня 2011 року суд касаційної інстанції, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками апеляційного суду про те, що право власності за померлим чоловіком позивачки на будинок не оформлене у встановленому законом порядку, будинок не введено в експлуатацію, а тому він не може бути предметом спадкування;
-                             від 29 лютого 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду про те, що позивач не надав доказів того, що на час смерті особи спірний садовий будинок належав спадкодавцеві; 
-              від 2 вересня 2015 року касаційний суд скасував рішення суду апеляційної інстанції та залишив рішення суду першої інстанції з тих підстав, що позивачка довела, що проживала однією сім'єю з померлим як дружина і чоловік, вела з ним спільне господарство та мала спільний бюджет, поховала його. Померлий вважав її своєю дружиною, а відсутність реєстрації шлюбу не впливала на характер їхніх відносин. 
Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, надана заявницею для порівняння, не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 1218 ЦК України, оскільки суд касаційної інстанції, скасувавши рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з передбаченої частиною другою статті 338 ЦПК України підстави порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Таким чином, наведені судові рішення не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм статті 1218 ЦК України та статті 74 СК України, оскільки правові висновки, викладені у цих судових рішеннях та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами. 
Отже, порівняння наданих ухвал з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.
З огляду на зазначене обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 360^5 ЦПК України в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.  
Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360^3 , частиною першою статті 360^5 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України           
п о с т а н о в и л а : 
У задоволенні заяви ОСОБА_6, поданої в її інтересах представником ОСОБА_13, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2015 року відмовити. 
Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий                                                                        В.М. Сімоненко       
       
Судді:                                                                                                             В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук
                                                                                                                                                                     
Я.М. Романюк