ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

 15 травня 2017 року                               м. Київ                    справа № П/800/64/17 

Вищий адміністративний суд України у складі колегії: головуючого судді Бухтіярової І.О., суддів Веденяпіна О.А., Маринчак Н.Є., Олендера І.Я., Приходько І.В.,
при секретарі судового засідання Бовкуні В.В.,
за участю представника позивача Марченко О.Г.,
представника відповідача-1 Осядлої М.В.,
представника відповідача-2 Мишковець О.В.,
представника третьої особи Харчука Р.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу 
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс» (далі - позивач, ТОВ «Автосан Моторс»)
до Верховної Ради України (далі - відповідач-1, ВРУ), Президента України (далі - відповідач-2, Президент України) 
третьої особи Кабінету Міністрів України (далі - третя особа, КМУ)
про зобов'язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

13 лютого 2017 року ТОВ «Автосан Моторс» звернулось до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до відповідачів, у якому просило зобов'язати ВРУ та Президента України в межах їх повноважень, наданих Конституцією та Законами України, прийняти рішення, щодо здійснення відшкодування ТОВ «Автосан Моторс» збитків за рахунок Державного бюджету України, які виникли в результаті незаконних дій третіх осіб у серпні-жовтні 2014 року в період і на території проведення антитерористичної операції (м. Донецьк, Донецької області).
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ТОВ «Автосан Моторс» здійснювало свою підприємницьку діяльність в автоцентрі «TOYOTA» по пр. Київському, 50 в м. Донецьку, Донецької області. З метою страхування майна між позивачем та приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» було укладено договір добровільного страхування майна підприємства та підприємців від 30 квітня 2014 року № 1544ип/14д/цп. Протягом серпня-жовтня 2014 року внаслідок протиправних дій третіх осіб шляхом вчинення вибухів було завдано шкоду майну позивача, яке знаходилось по пр. Київському, 50 у м. Донецьку. Позивач на виконання умов зазначеного договору вчасно повідомив страхову компанію про настання страхових випадків. Однак страхова компанія листом від 10 жовтня 2014 року № 8744/26ЦВ, посилаючись на підпункт 13.3.3 пункту 13.3 вищезазначеного договору, повідомила про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки територія м. Донецька є територією вчинення терористичних актів та проведення широкомасштабної антитерористичної операції, а завдання збитків, завданих терористичним актом, є виключенням з страхових випадків. Рішенням від 27 липня 2015 року № 910/12492/15 господарського суду м. Києва позовні вимоги були задоволені. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. В подальшому Верховним Судом України скасована постанова Вищого спеціалізованого суду України, якою рішення першої інстанції залишено в силі та залишено в силі постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 вересня 2015 року, якою в свою чергу в позові відмовлено. Враховуючи те, що Верховний Суд України звільнив від відшкодування збитків страхову компанію, позивач вважає, що збитки повинні бути відшкодовані йому за рахунок Державного бюджету.
Позивач вважає, що єдиним органом який повинен прийняти відповідний закон на виконання статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є ВРУ. В свою чергу не прийняття вказаного закону є бездіяльністю ВРУ, яка порушує права позивача. Крім того, на думку позивача, Президент України, зобов'язаний як гарант Конституції України звернутися до ВРУ з відповідним законопроектом щодо врегулювання вказаних відносин. Бездіяльність Президента України щодо не врегулювання відносин з реалізації права на відшкодування збитків, передбачених статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» порушує права позивача.
Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.
Представник відповідача-1 у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні письмовим запереченням в яких зазначила про те, що предмет даного спору щодо законопроектної роботи та прийняття закону не має ознак, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, необхідних для визначення справи адміністративної юрисдикції. ВРУ не є тим суб'єктом владних повноважень, яка могла би виконувати не властиві їй повноваження щодо відшкодування позивачу збитків за рахунок Державного бюджету України, які виникли в результаті незаконних дій третіх осіб у серпні-жовтні 2014 року в період і на території проведення антитерористичної операції. Просила відмовити в задоволенні адміністративного позову.
Представник відповідача-2 у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні письмовим запереченням в яких зазначила про те, що Глава держави при використанні прав законодавчої ініціативи, підписанні законів чи при утриманні від їх підписання та ВРУ при розгляді та прийнятті законів не виконують владних управлінських функцій, а реалізовують свої повноваження щодо законодавчої діяльності. Прийняття законів є виключним повноваженням ВРУ, а тому позов в частині вимог до Президента України про зобов'язання прийняти рішення щодо здійснення відшкодування збитків за рахунок Державного бюджету України, які виникли в результаті незаконних дій невстановлених осіб, тобто внести відповідний законопроект до ВРУ не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Просила відмовити в задоволенні адміністративного позову.
Представник третьої особи у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні письмовим запереченням в яких зазначив про те, що факт нанесення шкоди Державою Україною позивачу не встановлено, відтак покладання відповідальності на суб'єктів владних повноважень є безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. 
Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого.
Зміст заявлених позовних вимог мотивується бездіяльністю Президента України та ВРУ, які, після звернення до них ТОВ «Автосан Моторс», не прийняли рішення індивідуальної дії у вигляді закону про відшкодування шкоди за збитки, спричинені підприємству в результаті незаконних дій третіх осіб у серпні-жовтні 2014 року в період і на території проведення антитерористичної операції (м. Донецьк, Донецької області).
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено завданням адміністративного судочинства захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
У контексті з положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає право на судовий захист, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. При цьому не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
Між тим, позивач не надав суду доказів того, що діями відповідачів безпосередньо порушені його права, свободи чи інтереси в публічно-правових відносинах.
В позовній заяві не зазначено, чим саме порушені права, свободи чи інтереси ТОВ «Автосан Моторс» в процедурі прийняття і розгляду конкретного законопроекту, з врахуванням тієї обставини, що вони не зверталися до ВРУ з питань, що є предметом даного спору, і ВРУ не надавала їм відмови, не встановлювала заборони або обов'язку, які можуть бути оскаржені позивачем до суду.
Згідно статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - ВРУ, реалізовуючи повноваження по здійсненню законодавчої влади, розглядає і вирішує питання державного і суспільного життя, що потребують врегулювання законами України, тобто реалізує законодавчі повноваження, а також здійснює установчі та контрольні повноваження, передбачені Конституцією України.
Порядок роботи ВРУ встановлюється Конституцією України та Регламентом ВРУ. Регламент - це спеціальний акт, яким встановлюються парламентські правила та процедури здійснення ВРУ конституційних повноважень на виконання відповідно законодавчої, установчої, контрольної  чи іншої функції.
Відповідно до пункту 3 статті 85 Конституції України до повноважень ВРУ належить прийняття законів.
Так, Закон України «Про Регламент ВРУ» встановлює порядок підготовки і проведення сесії ВРУ, її засідань, формування державних органів, визначає законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до її повноважень, та порядок здійснення контрольних функцій ВРУ.
Прийняття, внесення змін або скасування законів - віднесено до виключної компетенції ВРУ, яка при цьому реалізує свою нормотворчу функцію. При цьому, нормами чинного законодавства України не передбачено судового впливу на парламент щодо прийняття ним того чи іншого закону, у тому числі індивідуальної дії.
Відповідно до Розділу IV Закону України «Про Регламент ВРУ» стадіями законодавчого процесу є: вияв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, прийняття закону, його підписання та оприлюднення.
Відповідно до частини першої статті 93 Конституції України право законодавчої ініціативи у ВРУ належить Президентові України, народним депутатам України та КМУ.
Разом з тим, чинним законодавством України також не передбачено умов, які б надавали право парламенту впливати в будь-який спосіб на суб'єкта права законодавчої ініціативи в частині підготовки законодавчих пропозицій або здійснювати контроль з цих питань. 
На підставі вищезазначеного колегія дійшла висновку, що ВРУ не є суб'єктом права законодавчої ініціативи, а в її діях відсутня бездіяльність та вина, адже відсутній законопроект суб'єкта права законодавчої ініціативи, який міг бути розглянутий парламентом, у зв'язку з чим відсутні спірні правовідносини між позивачем та ВРУ.
Конституційний Суд України в своїх рішеннях, зокрема, від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003, від 07 квітня 2004 року № 9-рп/2004, від 02 жовтня 2008 року № 19-рп/2008, від 08 жовтня 2008 року № 21-рп/2008, неодноразово наголошував, що повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України. Законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов'язків на Президента України, крім тих, що передбачені нормами Конституції України.
Статтею 106 Конституції України закріплено вичерпний перелік повноважень Президента України Президент України.
Зокрема, Президент України, згідно із пунктом 29 статті 106 Конституції України в законодавчому процесі підписує закони, прийняті Верховною Радою України.
Також, відповідно до частини 1 статті 93 Конституції України, Глава держави наділений правом законодавчої ініціативи у Верховній Раді України.
Дії, які позивач просить суд зобов'язати Президента України вчинити, а саме зобов'язати Президента України прийняти рішення щодо здійснення відшкодування позивачу збитків за рахунок Державного бюджету України, є діями, спрямованими на реалізацію повноважень щодо законодавчої діяльності, яка має низку стадій, а не на виконання владних управлінських функцій.
Згідно із статтею 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади. На цьому наголосив і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99.
Отже, законодавством не визначено права адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізовуються відповідними суб'єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження).
В обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, Вищий адміністративний суд вважає, що не порушуються права позивача.
Виходячи з наведеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ТОВ «Автосан Моторс».
На підставі викладеного та керуючись статтями 2-12, 69, 159-163, 167, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Автосан Моторс» до Верховної Ради України, Президента України, третьої особи Кабінету Міністрів України про зобов'язання вчинити  певні дії - відмовити.
Постанова набирає законної сили у порядку, передбаченому частиною       сьомою статті 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235- 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий суддя | | І.О. Бухтіярова
Судді | | О.А. Веденяпін
| | Н.Є. Маринчак
| | І.Я. Олендер
| | І.В. Приходько