ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

 30 травня 2016 року                               м. Київ                    справа № П800/125/16 

Вищий адміністративний суд України у складі:
головуючого судді | Розваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддів | Гончар Л. Я., Маслія В. І., Цуркана М. І., Черпіцької Л. Т.,
секретаря судового засідання Зубенка Д. В.,
за участю: представників позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,
представника відповідача - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України - Предоляк Н. Ю.,
представника відповідача Вищої ради юстиції - Белінської О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_11 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України,  Вищої ради юстиції про визнання незаконними та скасування рішень.

встановив:

17 лютого 2016 року суддя  Голосіївського районного суду міста Києва                   ОСОБА_11 (далі - позивач, суддя) звернувся до Вищого адміністративного суду України, як до суду першої інстанції, з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - Кваліфікаційна комісія, ВККС, Комісія) про визнання незаконним та скасування рішення від 22 вересня 2015 року № 2378/дп-15 про направлення до Вищої ради юстиції висновку щодо встановлених фактів, які свідчать про порушення суддею                 ОСОБА_11 присяги; про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції (далі - Вища рада, ВРЮ) від 18 січня 2016 року № 3/0/15-16 «Про часткове задоволення скарги представника судді Голосіївського районного суду міста Києва                  ОСОБА_11 - ОСОБА_6 на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 вересня 2015 року № 2378/дп-15». 
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 вересня 2015 року прийнято за результатами розгляду дисциплінарної справи, відкритої на підставі звернень у березні та червні 2014 року народного депутата України VІІ скликання ОСОБА_12 і голови Громадського організації «Майдан-Громадський контроль» ОСОБА_13 Розглядаючи ці звернення, ВККС фактично надала оцінку правильності прийнятого ним (суддею) рішення у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_14, за вчинення останнім правопорушення, передбаченого статтею 122-2 КУпАП, яке після перегляду судом апеляційної інстанції набрало законної сили. Крім того, посилаючись на існування звернення голови Громадського об'єднання «Майдан-Громадський контроль» щодо внесення подання про рекомендацію звільнити ОСОБА_11 з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва за порушення присяги, Кваліфікаційна комісія ніякі факти, пов'язані з цим зверненням, не аналізувала. Дисциплінарну справу розглянула в його (позивача) відсутність, без достатніх доказів належного повідомлення судді про розгляд такої справи. З посиланням на наявність обставин, встановлених за результатами розгляду двох звернень, ВККС зазначила про порушення ОСОБА_11 присяги судді, і з порушенням строку притягнення до дисциплінарної відповідальності прийняла спірне рішення. 
В послідуючому позивач оскаржив рішення Кваліфікаційної комісії від 22 вересня 2015 року № 2378/дп-15 до Вищої ради юстиції, яка своїм рішенням від 18 січня 2016 року       № 3/0/15-16 частково її задовольнила, а саме: виключила з його тексту посилання на скаргу голови Громадського об'єднання «Майдан-Громадський контроль» ОСОБА_13, в іншій частині рішення ВККС залишила без змін.
Позивач зазначає, що при розгляді його скарги ВРЮ не надала об'єктивної оцінки його доводам про незаконність рішення ВККС, а також допустила ряд процедурних порушень.
Так, ВРЮ не виконала вимоги Регламенту і не здійснила одночасного розгляду скарги позивача та спірного рішення ВККС. ОСОБА_15, як член секції ВРЮ з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад, не міг бути доповідачем у дисциплінарній справі, не мав за своїм статусом повноважень на підготовку скарги до розгляду. З порушенням вимог Регламенту не здійснено розподіл скарги за допомогою автоматизованої системи визначення доповідача. До отримання пояснень судді при розгляді по суті рішення ВККС про рекомендацію звільнити його за порушення присяги, тобто з порушенням права на справедливий суд, фактично розглянуто і підтверджено оскаржене рішення Комісії шляхом оголошення спочатку про відмову в задоволенні скарги на нього.
Ніяких дій, які б свідчили про порушення ним присяги судді, не допускав; рішення відповідачами прийняті з порушенням процедур, визначених Законами України «Про Вищу раду юстиції» і «Про судоустрій і статус суддів» (в редакціях, чинних на день прийняття відповідних рішень); без урахування наданих ним пояснень; при незначній тяжкості вчиненого діяння; без врахування даних про особу судді; за відсутності будь-яких доказів, які б свідчили про наявність в його діях порушення присяги судді; з порушенням строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. 
В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали. 
Представники відповідачів в своїх письмових і усних запереченнях позов не визнали. Пояснили, що спірні рішення є законними, обґрунтованими, підстав для задоволення позову немає. 
Суд, вислухавши пояснення позивача, його представників, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, зазначає таке.
Згідно із статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частина 1 статті 99 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що суддя місцевого чи апеляційного суду може оскаржити рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про притягнення його до дисциплінарної відповідальності до Вищої ради юстиції або до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини 3 статті 27 Закону України «Про Вищу раду юстиції» акти Вищої ради юстиції можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства.
Пунктом 5 частини 1 статті 27 Закону України «Про Вищу раду юстиції» до переліку актів Вищої ради юстиції віднесено рішення по скарзі на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді.
Вищому адміністративному суду України як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (частина четверта статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України).
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначені статтею 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо рішень, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради юстиції.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. 
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В судовому засіданні встановлено наступне.
ОСОБА_11 Указом Президента України від 14 лютого 2011 року                  № 209/2011 призначений на посаду судді Голосіївського районного суду міста Києва строком на п'ять років.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»               ОСОБА_11 складена присяга судді.
Постановою судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_11 від               13 січня 2014 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-2 КУпАП, ОСОБА_14, якому призначено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три місяці. 
Постановою судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_11 від              04 березня 2014 року ОСОБА_14 звільнений від адміністративної відповідальності за статтею 122-2 КУпАП відповідно до статті 4 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили деяких законів України».
На ім'я Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від народного депутата України ОСОБА_12 в березні 2014 року надійшло депутатське звернення з повідомленням про прийняте суддею Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_11 рішення від        13 січня 2014 року відносно ОСОБА_14 з проханням про застосування до судді дисциплінарної відповідальності. Також в червні 2014 року Міністерством юстиції України на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України направлено повідомлення і подання голови Громадського організації «Майдан-Громадський контроль» ОСОБА_13 про звільнення з посад суддів, які порушили присягу судді, в переліку яких зазначений суддя ОСОБА_11, як такий що позбавив права керування транспортним засобом строком на               3 місяці ОСОБА_17
На підставі висновку за результатами перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності від 19 березня 2014 року, зробленого за зверненням народного депутата України ОСОБА_12 по справі про притягнення ОСОБА_14 до адміністративної відповідальності за статтею 122-2 КУпАП, 03 квітня 2014 року Вищою кваліфікаційної комісією суддів України прийнято рішення № 949/дп-14 про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_11
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 вересня 2015 року             № 2378/дп-15 ВККС направила до Вищої ради юстиції висновок щодо встановлених нею фактів, які свідчать про порушення суддею Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_11 присяги судді.
Суддею ОСОБА_11 через свого представника ОСОБА_6 подано скаргу до Вищої ради юстиції на це рішення ВККС. 
За результатами розгляду скарги Вищою радою 18 січня 2016 року прийнято рішення № 3/0/15-16 про її часткове задоволення. ВРЮ дійшла висновку, що Комісією за результатами проведення дисциплінарного провадження за зверненням народного депутата України ОСОБА_12 правомірно прийнято оспорюване рішення.
Водночас ВРЮ виключила з тексту рішення ВККС посилання на скаргу голови Громадської організації «Майдан-Громадський контроль» ОСОБА_13 з посиланням на те, що перевірка відомостей, викладених у вказаному зверненні, не проводилася, дисциплінарне провадження щодо зазначеного звернення не відкривалось і не розглядалось по суті. 
Суд вважає, що позов в частині визнання незаконним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України підлягає задоволенню повністю, в частині визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції підлягає задоволенню частково: в частині залишення без змін рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від                   22 вересня 2015 року № 2378/дп-15.
В рішенні № 2378/дп-15 вказано, що у березні та червні 2014 року народний депутат ОСОБА_12 і голова Громадського організації «Майдан-Громадський контроль» ОСОБА_13 звернулись до ВККС з проханнями притягнути суддю ОСОБА_11 до дисциплінарної відповідальності за істотне порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відкритої за матеріалами, які надійшли від ВДАІ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, про притягнення ОСОБА_14 до адміністративної відповідальності за статтею 122-2 КУпАП. Заявники просять вирішити питання щодо звільнення судді з посади за порушення присяги.
В своєму рішенні ВККС зазначала, що, не даючи оцінку судовому рішенню щодо ОСОБА_14, вважає, що суддя ОСОБА_11 при розгляді справи допустив порушення вимог ряду законів та інших нормативно-правових актів України. Матеріали адміністративної справи не містять жодних переконливих доказів (документів), які б підтверджували дані про те, ким, коли, у якому порядку і за яких обставин встановлено, що саме особа, яку притягнуто до відповідальності, перебувала за кермом автомобіля в місці і в час, які вказані в рапортах. Наведене свідчить про несумлінне ставлення судді до виконання своїх обов'язків, необ'єктивний та упереджений розгляд справи. Приймаючи рішення суддя проігнорував вимоги Конституції України при здійсненні судочинства, допустив грубе порушення вимог статей 245, 252, 280, 283 КУпАП, що слід розцінювати як грубу недбалість. Винесення суддею ОСОБА_11 постанови від 13 січня 2014 року призвело до настання негативних наслідків та викликало обурення громадськості. Визнання              ОСОБА_14 винним у вчиненні адміністративного правопорушення набуло досить широкого розголосу в Україні, оскільки обставини справи були висвітлені у засобах масової інформації - на телебаченні, у газетах, у всесвітній мережі Інтернет. Як наслідок, авторитет судової влади підірвано. Комісією вказала, що суддя допустив порушення приписів                статей 245, 252 КУпАП щодо всебічного, повного, об'єктивного з'ясування обставин справи та оцінки доказів, що свідчить про неналежне ставлення до виконання обов'язків судді.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками Вищої кваліфікаційної комісії.
За змістом пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є адміністративними правопорушеннями.
Поняття адміністративного правопорушення викладено в частині першій статті 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.    
Загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення визначені статтею 33 КУпАП, за приписами якої воно накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення  врегульовано розділом IV КУпАП.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.    
Порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення визначено статтею 246 КУпАП.
Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).    
Про вчинення адміністративного правопорушення, як це передбачено частиною першою статті 254 КУпАП, складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності, зміст якого повинен  відповідати вимогам статті 256 КУпАП. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
З метою складення протоколу про адміністративне правопорушення в разі неможливості скласти його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, порушника може бути доставлено в міліцію (частина перша статті 259 КУпАП).
Права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, визначені статтею 268 КУпАП, зокрема особа має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову у справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Справа про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122-2 КУпАП, розглядається суддями районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів             (стаття 221 КУпАП).
Обставини, що підлягають з'ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення,  зазначені в статті 280 КУпАП. Зокрема орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, розглядаючи таку справу, орган повинен забезпечити законність при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 7 КУпАП.
В оспорюваному рішенні, обґрунтовуючи упередженість судді, Комісія зазначає, що відповідно до пункту 21-1 частини 1 статті 11 Закону України «Про міліцію», міліції для виконання покладених на неї обов'язків надається право зупиняти транспортні засоби в разі порушення водіями правил дорожнього руху, що кореспондується з вимогами пунктів 7.3, 13.1.1 Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженої наказом МВС від 27 березня 2009 року № 111.
Вказує, що місцевим судом під час розгляду адміністративної справи не враховано такі вимоги до працівників міліції. Стверджує також, що суд не звернув увагу на невідповідність дій і актів працівників міліції вимогам статті 11, частини першої статті 260, частини першої статті 265-1 КУпАП, які деталізовані в Інструкції № 111. Так, при порушенні учасником дорожнього руху Правил дорожнього руху працівник підрозділу ДПС уживає заходів щодо припинення адміністративного правопорушення (пункт 15.1.1); проводить заходи по тимчасовому затриманню транспортного засобу (пункт 15.1.2); тимчасово вилучає посвідчення водія у випадках, передбачених чинним законодавством (пункт 15.1.3).
Колегія суддів вважає, що рішення Комісії прийнято без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Підпункт в) пункту 32.1 Правил дорожнього руху передбачає узгодження з органами Державтоінспекції умов та порядку руху колон у складі більш як понад 5 механічних транспортних засобів.
Пунктом 16.3.9 Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27 березня 2009 року № 111 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України            26 червня 2009 року за №576/16592, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), встановлено, що не проводиться переслідування водіїв, які допустили незначні порушення правил або коли небезпека порушення минула. У таких випадках про порушення повідомляється на наступний за напрямком руху порушника маршрут патрулювання (пост). Про вчинене правопорушення складається рапорт, який по закінченні роботи передається до підрозділу з адміністративної практики для відповідного реагування. Зміст поняття "відповідне реагування" в Інструкції не розкрито.
З матеріалів справи про притягнення до адміністративної відповідальності            ОСОБА_14 вбачається, що рапортом від 29 грудня 2013 року інспектором ДПС 4 взводу роти СП полку ДПС ДАІ РУ МВС України в м. Києві на ім'я командира полку ДПС ДАІ РУ МВС України в м. Києві повідомлено, що в цей день він ніс службу згідно дислокації на СП 501 по вул. Богатирській, 32. Приблизно о 13 год. 12 хв. в напрямку м. Вишгород рухалась колона автомобілів з надписом «Євромайдан». З метою припинення порушення ПДД, в частині невиконання водіями вимог п. 32.1 ПДР України, ним за допомогою жезла і свистка подано вимогу про зупинку, однак водій автомобіля Форд Фокус, н. з. НОМЕР_1, вимогу про зупинку транспортного засобу не виконав. Продовжив рух в складі колони. Ця інформація була передана в телефонному режимі до чергової частини полку ДПС ДАІ для подальшого орієнтування нарядів (а. с. 170).
На підставі даного рапорту інспектором СОДР ВДАІ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві складений протокол про адміністративне правопорушення, згідно якого ОСОБА_14, управляючи автомобілем Форд Фокус, н. з. НОМЕР_1, 29 грудня 2013 року о 13.12 год. по вул. Богатирській, 32 в м. Києві, на вимогу зупинитися, подану інспектором ДАІ жезлом та свистком, не зупинився, чим порушив п. 2.4 Правил дорожнього руху, за що ст. 122-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність (а. с. 169).
Отже висновки Вищої кваліфікаційної комісії суддів про відсутність підстав для реагування працівників міліції на дії водія (відсутність факту порушення Правил дорожнього руху), неналежний перелік документів, що передбачений до складання діючим законодавством в разі вчинення адміністративного діяння, яке пред'являлося                   ОСОБА_14, є необґрунтованими.
Не можна погодитися і з посиланням Комісії на невиконання суддею вимог                 статей 268, 247, 280, 283, 284 КУпАП. 
Відповідно до матеріалів адміністративної справи остання розглянута в присутності ОСОБА_14 і його представника ОСОБА_19 При розгляді справи вислухані свідки з боку ОСОБА_14: дружина і сестра, - які заперечили перебування останнього за кермом автомобіля при обставинах, викладених в рапорті.
В постанові зазначено, що при визначенні адміністративного стягнення враховано характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь вини останнього, майновий стан, обставини, які обтяжують і пом'якшують відповідальність. 
Суд зазначив докази, якими він обґрунтовує свої висновки. В основу рішення судді про притягнення особи до адміністративної відповідальності покладений протокол про адміністративне правопорушення, рапорт працівника міліції, доповнення до адміністративного матеріалу, серед яких відеофіксація автомобіля Форд Фокус , н. з. НОМЕР_1, у визначений час і за вказаною адресою (а. с. 178-179). 
Статтею 287 КУпАП закріплено право особи оскаржити постанову районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про накладення адміністративного стягнення.
Як випливає зі змісту частини сьомої статті 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Постановою судді Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_14 залишено без задоволення, а постанову судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_11 від 13 січня 2014 року - без змін  (а. с. 194 зв. - 195).
В постанові судді суду апеляційної інстанції зазначено, що висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_14 в порушенні пункту 2.4 Правил дорожнього руху України є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам подій та підтверджений наведеними у матеріалах справи доказами у їх сукупності, зокрема, даними протоколу про адміністративне правопорушення, рапортом інспектора. Накладаючи стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суддя дотримався вимог статей 30, 33 КУпАП і призначив його в межах санкції статті 122-2 КУпАП, врахувавши характер вчиненого грубого порушення. Доводи апелянта про те, що він в той день не керував автомобілем, а отже його вина належним чином не наведена, не заслуговують на увагу, оскільки переконливих доказів, які б це підтверджували та безумовно спростували висновки суду в постанові про винність правопорушника при розгляді апеляційної скарги не наведено, додаткових доказів не надано. Посилання апелянта, що протокол про адміністративне правопорушення і рапорт працівника ВДАІ складено всупереч дійсним обставинам справи, з порушення прав апелянта і чинного законодавства, не заслуговує на увагу, оскільки, як встановлено в ході апеляційного розгляду, ОСОБА_14 зі скаргами на дії працівників міліції не звертався.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що, всупереч твердженням апелянта, суд першої інстанції об'єктивно та неупереджено дослідив всі наявні докази, які містяться в матеріалах справи, дав їм належну оцінку в плані достовірності та достатності для висновків суду по суті справи щодо винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-2 КУпАН, саме ОСОБА_14 
Отже доказів злочинного наміру або грубої недбалості чи навмисного порушення закону суддею ОСОБА_11 при вирішенні адміністративної справи відповідачем не надано.
Колегія суддів зазначає, що Комісією в оспорюваному рішенні дана оцінка процесуальним діям судді щодо розгляду конкретної судової справи, що є перевищенням її повноважень, перебиранням на себе функцій суду апеляційної інстанції. 
Вищий адміністративний суд України обґрунтовує такі свої висновки наступним.
Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19 Основного Закону України).
Згідно із Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні; виключно законами України визначається статус суддів (частини перша, друга статті 55, пункт 14 частини першої статті 92, частина перша статті 127 Конституції України).
Правовий статус суддів та гарантії їх незалежності визначені Конституцією України та законом.
Визначені в Конституції України положення стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їхньої професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та зумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади. 
Відповідно до частин першої та другої статті 126, частини першої статті 129 Основного Закону України, частини першої статті 6 Закону № 2453-VI незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції та законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, і є незалежними від будь-якого незаконного впливу.
При офіційному тлумаченні положень частин першої, другої статті 126 Конституції України Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 року вказав, що незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, не пов'язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею. Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено у Конвенції про захист прав людини та основних свобод (4 листопада 1950 року), ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року.
Верховний Суд України в пункті 10 постанови Пленуму від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" зазначив, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені. 
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.
Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення.
Голови судів та інші судді, які обіймають адміністративні посади в судах, органи суддівського самоврядування, кваліфікаційні комісії, Вища рада юстиції, органи та посадові особи законодавчої та виконавчої влади не мають повноважень перевіряти правовий зміст судових рішень.
Аналогічна позиція викладена і в Рішенні Конституційного Суду України  від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, згідно з яким давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть тільки  суди апеляційної і касаційної інстанцій при перегляді судових рішень. Оцінка процесуальних дій Вищою радою юстиції до винесення судом остаточного рішення у справі означає втручання у здійснення правосуддя, що суперечить частинам першій, другій статті 126, частині першій статті 129 Конституції України. 
Положення цього рішення стосується і Комісії, яка відповідно до пункту 8 частини першої статті 91 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI)  наділена повноваженням розглядати заяви та повідомлення про дисциплінарну відповідальність суддів.
Питання про законність прийнятого рішення, а відповідно, і про допущені суддею порушення норм процесуального права, можуть бути вирішені лише відповідним судом у встановленому процесуальним законом порядку.
Таким чином, не повинно мати місце неправомірне чи несанкціоноване втручання в процес правосуддя, Комісія не наділена повноваженнями встановлювати та оцінювати обставини у судових справах, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, перевіряти законність судових рішень.
Постанова Голосіївського районного суду міста Києва від 13 січня 2014 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_14 за дії, передбачені статтею122 КУпАП, зміст якої безпідставно оцінювався відповідачем, що стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення, не скасована, не змінена апеляційним судом, а отже, відповідно, була законною. 
В Рішенні від 9 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, що це рішення не обмежується вирішенням персонального питання конкретної особи, а стосується принципів діяльності державної влади в Україні. У ньому Європейський Суд з прав людини констатував, що ця справа викриває серйозні системні проблеми функціонування судової системи України. З цього рішення випливає, що такими проблемами є: відсутність реального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову, що спричиняє політичну та іншу залежність судів і суддів; політизованість механізму формування суддівського корпусу, яка виявляється в істотному політичному впливі на нього та "ручному" керуванні ним.
Неприпустимим в такому разі є посилання в рішенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на необхідність притягнення судді до дисциплінарної відповідальності із-за значного розголосу розглянутої ним справи.
Частиною другою статті 87 Закону № 2453-VI встановлено, що при обранні виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Зі змісту наведеної законодавчої норми випливає, що законодавець не лише прямо передбачив можливість компетентного органу обирати вид дисциплінарного стягнення до суддів, але й визначив критерії, які повинні враховуватися під час такого вибору. При цьому такі критерії повинні враховуватися в усіх випадках, коли суддю належить притягнути до дисциплінарної відповідальності. Також є очевидним те, що рекомендація щодо внесення подання про звільнення судді за своїми наслідками для порушника є більш тяжким видом дисциплінарної відповідальності, ніж догана, і застосовується за більш тяжкі порушення.
При вирішенні питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності Вища кваліфікаційна комісія суддів України взагалі на обговорювала особу судді, можливість застосування до судді ОСОБА_11 іншого дисциплінарного стягнення, крім звільнення за порушення присяги судді, і обрала найсуворіше із встановлених законом стягнень.
При перегляді спірного рішення ВККС Вища рада юстиції, не звернула уваги на зазначені вище обставини і залишила це рішення без змін в частині обрання виду дисциплінарного стягнення, хоча і виключила з переліку обставин, що ставили в провину судді, як факти порушення ним присяги, посилання на допущені ним порушення, зазначені в скарзі голови Громадської організації «Майдан-Громадський контроль» ОСОБА_13
В такому випадку взагалі не можливо вважати, що обраний судді вид дисциплінарного стягнення є пропорційним його діям, відповідає тяжкості проступку та рівню його суспільної небезпеки.
Саме про таке вказував в окремій думці до рішення ВРЮ у справі за скаргою ОСОБА_11 на рішення ВККС від 22 вересня 2015 року член Вищої ради юстиції Беляневич В. Е. (а. с. 30 - 38).
Так в окремій думці зазначено, що відповідно до рішення ВККС розглянула 2 звернення, про що вказано у вступній та в описовій частинах, в тексті же йде мова лише про одне рішення щодо ОСОБА_14. Відсутність матеріалів справи щодо притягнення ОСОБА_17 до адміністративної відповідальності, свідчить про недостатність доказів вини судді ОСОБА_11. Матеріали справи не містять документів про належне дотримання процедури розгляду звернення ОСОБА_13. Викладені вище порушення процедури унеможливили реалізацію процесуальних прав судді у частині звернення ОСОБА_13, зокрема дати пояснення і висловити заперечення. ВККС не дотримано права судді на справедливий суд і порушено критерії прийняття рішення органом владних повноважень, визначених частиною 3 статті 2 КАС України. За наявності таких порушень ВККС обрала найсуворіше з дисциплінарних стягнень, фактично не обговоривши можливість застосування інших видів. Крім того, в окремій думці член ВРЮ наголосив на тому, що твердження про те, що мав місце суспільний інтерес до справи ОСОБА_14, чим підірвано авторитет судової влади, є малообґрунтованим припущенням и перебільшенням.
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Законодавством, чинним на час ухвалення оцінюваних суддею дій, порушення присяги було самостійною підставою для звільнення судді з посади та до переліку видів дисциплінарних стягнень не входило.
На практиці це означало віднесення такого звільнення до виду конституційно-правової відповідальності судді, без врахування при його застосуванні будь - яких строків давності.
У той же час у згаданій справі "Олександр Волков проти України" ЄСПЛ визнав таке становище порушенням права на справедливий суд. Цей Суд зазначив, що строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Суд не вважав за належне вказувати на те, наскільки тривалим повинен бути строк давності, однак зазначив, що такий підхід, коли строк притягнення до дисциплінарної відповідальності у дисциплінарних справах, які стосуються суддів, є невизначеним, становить серйозну загрозу принципу юридичної визначеності (п.п. 137, 139, 140 Рішення).
Оскільки рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України"       27 травня 2013 року набуло статусу остаточного, воно як джерело права підлягало застосуванню, зокрема, й у практиці ВККС.
Це означає, що Комісія повинна була дослідити питання щодо строків притягнення судді до відповідальності. Зі змісту оскаржуваного рішення такого не вбачається, а в судовому засіданні представник Комісії зазначила, що остання при вирішенні питання про притягнення ОСОБА_11 до дисциплінарної відповідальності виходила з відсутності на час вчинення суддею проступку строків звільнення судді за порушення присяги.
Колегія суддів із таким підходом до визначення строків не погоджується і вважає, що після висновків, викладених у рішенні ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України", до врегулювання у національному законодавстві, строк притягнення до відповідальності за порушення присяги повинен обмежуватися загальним строком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності станом на час вчинення проступку.
Частинами четвертою та п'ятою статті 87 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на момент прийняття постанови суддею) було передбачено, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття ВККС провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці. 
Діяння, які стали підставою для порушення дисциплінарної справи, вчинені позивачем 13 січня 2014 року, а тому на день розгляду ВККС дисциплінарної справи (22 вересня 2015 року) річний строк притягнення його до дисциплінарної відповідальності закінчився. 
Стосовно правил частини четвертої статті 96 чинної редакції Закону № 2453-VI про трьохрічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, то таке правило є перспективним і до подій, що передували набуттю чинності нової редакції Закону, не застосовується.
Наведені обставини в сукупності дають підстави для висновку про недотримання Комісією вимог щодо обґрунтованості та пропорційності, а тому оскаржуване рішення стосовно ОСОБА_11 є незаконними і підлягає скасуванню, а заперечення проти позову такими, що підлягають відхиленню.
Що стосується рішення Вищої ради юстиції від 18 січня 2016 року № 3/0/15-16, то Вищий адміністративний суд України зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 27 Закону України «Про Вищу раду юстиції» акти Вищої ради юстиції можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства.
Пунктом 5 частини 1 статті 27 Закону України «Про Вищу раду юстиції» до переліку актів Вищої ради юстиції віднесено рішення по скарзі на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді.
Надаючи оцінку рішенню Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 вересня 2015 року № 2378/дп-15, Вища рада юстиції дійшла висновку про його правомірність в частині проведення дисциплінарного провадження за зверненням народного депутата України ОСОБА_12, але виключила з його тексту посилання на скаргу Голови ГО «Майдан - Громадський контроль» ОСОБА_13, оскільки перевірка викладених останнім відомостей не проводилась, дисциплінарне провадження не відкривалось і не розглядалось по суті.
Приймаючи таке рішення Вища рада погодилася з доводами кваліфікаційної комісії про наявність в діях ОСОБА_11 фактів, які свідчать про порушення присяги судді. Ніяких нових або додаткових обґрунтувань при перегляді рішення ВККС Вища рада юстиції цим фактам не надавала.
Оскільки суд дійшов висновку про незаконність рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 вересня 2015 року № 2378/дп-15, зазначаючи на відсутність в діях судді ознак дисциплінарного проступку, наслідком якого є звільнення за порушення присяги, необґрунтованість та непропорційність прийнятого рішення, а Вища рада юстиції, аналізуючи це акт і перевіряючи викладені в ньому факти і обставини, на такі порушення уваги не звернула і безпідставно залишила його без змін в частині доводів щодо звільнення судді за порушення присяги, то її рішення від 18 січня 2016 року № 3/0/15-16 в цій частині також є незаконним і підлягає скасуванню.
При цьому суд не вважає необхідним давати оцінку доводам позивача і запереченням представника Вищої ради юстиції щодо наявності процедурних порушень при прийнятті оспорюваного рішення.
Позов щодо визнання незаконним і скасування рішення Вищої ради юстиції в частині виключення  з тексту посилання на скаргу Голови ГО «Майдан - Громадський контроль» ОСОБА_13 задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись статтями 122, 160-163, 167, 171-1 КАС України, суд
постановив:
Позов задовольнити частково.
Визнати незаконним і скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 вересня 2015 року № 2378/дп-15 про направлення до Вищої ради юстиції висновку щодо встановлених фактів, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_11 присяги. 
Визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 18 січня 2016 року № 3/0/15-16 «Про часткове задоволення скарги представника судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_11 - ОСОБА_6 на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 вересня 2015 року № 2378/дп-15» в частині залишення без змін рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 вересня 2015 року № 2378/дп-15  .
В іншій частині щодо визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 18 січня 2016 року № 3/0/15-16 в позові відмовити.
Постанова в частині позову про визнання незаконним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України є остаточною і оскарженню не підлягає.
Постанова в частині позову про визнання незаконним і скасувати рішення Вищої ради юстиції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про її перегляд Верховним Судом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання заяви про перегляд Верховним Судом України цієї постанови, якщо її не скасовано, постанова набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Верховного Суду України за наслідками такого перегляду.

Судді: