ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2016 року								              м. Київ
Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:
головуючого | Гриціва М.І.,
суддів: | Волкова О.Ф., Кривенди О.В., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О.,
за участі секретаря судового засідання Ключник А.Ю.,
представників:
заявника - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - Міненерговугілля) - Синиці Н.В., Притули Г.Ю.,
позивача - державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ) - Петричук І.М., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ДПІ до Міненерговугілля, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Міністерство фінансів України (далі - Мінфін), про стягнення простроченої заборгованості шляхом стягнення коштів з розрахункових рахунків,
установила:
У жовтні 2014 року ДПІ звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з Міненерговугілля прострочений борг у розмірі 22 273 584 грн 33 коп., що виник внаслідок неповернення бюджетної позички, наданої Міненерговугілля на підставі договору від 5 січня 1995 року № 09-505/2, у зв'язку з тимчасовими фінансовими труднощами на підприємствах, що знаходяться в сфері діяльності міністерства. Стягнути заборгованість просила шляхом списання коштів з розрахункових рахунків Міненерговугілля, відкритих у банках.
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 10 грудня 2014 року позов задовольнив. 
Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 12 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Міненерговугілля звернулося до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою.
Цей суд ухвалою від 19 жовтня 2015 року на підставі пункту 4 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) відмовив у відкритті касаційного провадження. Таке рішення мотивував посиланням на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 21 вересня 2015 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міненерговугілля на ці ж самі судові рішення, існування якої відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 214 КАС є підставою для прийняття такого рішення. 
У заяві про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2015 року Міненерговугілля просить скасувати вказану, а також ухвали цього ж суду, які приймалися стосовно касаційних скарг Міненерговугілля на згадані вище рішення судів попередніх інстанцій, одна з яких - від 29 травня 2015 року - про повернення касаційної скарги у зв'язку з невиконанням скаржником вимог суду про необхідність сплати судового збору в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI), друга - від 21 вересня 2015 року - про відмову у відкритті касаційного провадження відповідно до частини четвертої статті 214 КАС у зв'язку з пропуском строку на подання касаційної скарги та відсутністю поважних причини для його поновлення. Підставами для перегляду заявник вважає неоднакове застосування норм процесуального права - статті 71 КАС та Закону № 3674-VI в подібних правовідносинах (пункт 2 частини першої статті 237 КАС), а також неоднакове застосування судом касаційної інстанції Порядку обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерство фінансів України у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2011 року № 174 (далі - Порядок), статті 107 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 237 КАС).
Як на приклад неоднакового застосування норм процесуального і матеріального права посилається на ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 квітня і 21 липня 2015 року, у яких, на переконання заявника, суд касаційної інстанції правильно застосував норми процесуального права, що визначають підстави та розмір сплати судового збору за подання касаційної скарги.
В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про таке.
За статтею 235 КАС Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 236 КАС <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2306/ed_2015_04_08/pravo1/T052747.html?pravo=1> сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право подати заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах після їх перегляду в касаційному порядку.
У статті 237 КАС передбачено мотиви, з огляду на які може бути ініційований перегляд судових рішень Верховним Судом України. Зокрема, після касаційного перегляду адміністративна справа переглядається тільки з підстави неоднакового застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 237 КАС); неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів (пункт 2 частини першої статті 237 КАС).
Як убачається з матеріалів справи, 6 березня 2015 року Міненерговугілля подало касаційну скаргу на рішення судів попередніх інстанцій, яку суд касаційної інстанції ухвалою від 29 травня 2015 року повернув заявникові у зв'язку з невиконанням вимог суду в частині сплати судового збору у визначеному відповідним законом розмірі. Це рішення заявник не оскаржив, а 25 червня 2015 року повторно подав касаційну скаргу на ті самі судові рішення. На підставі частини четвертої статті 214 КАС суд касаційної інстанції ухвалою від 21 вересня 2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження, посилаючись на пропуск строку для подання касаційної скарги та відсутність поважних причин для його поновлення. 12 жовтня 2015 року заявник втретє подав касаційну скаргу, за якою суд касаційної інстанції, посилаючись на рішення від 21 вересня 2015 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заявника на ці ж самі судові рішення, ухвалою від 19 жовтня 2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження.
У процесуальному рішенні від 20 квітня 2015 року, наданому на порівняння, суд касаційної інстанції, застосувавши статтю 214 КАС, дійшов висновку про можливість відкриття касаційного провадження, оскільки заявник виконав вимоги процесуального закону щодо сплати судового збору в розмірі, встановленому статтею 4 Закону № 3674-VI. При цьому суд не ухвалював рішень з мотивів недотримання строків подання касаційної скарги чи існування прийнятого в часі раніше рішення про відмову у відкритті касаційного провадження.
Відповідно до частини першої статті 244 КАС Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.
Із зіставлення правозастосовних висновків процесуальних ухвал, про перегляд яких подано заяву, та ухвали, наданої для порівняння, випливає, що вони не містять ознак неоднакового застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.
Щодо перегляду зазначених рішень з підстави неоднакового застосування норм матеріального права, свідченням чого, як вважає заявник, є ухвала того самого суду від 21 липня 2015 року, то вимоги заяви в цій частині є неприйнятними, позаяк рішення суду касаційної інстанції, про перегляд яких подана заява, не містять правового висновку про застосування норм права у спірних правовідносинах, якого цей суд дійшов за наслідками розгляду касаційної скарги по суті чи виразив у спосіб, передбачений пунктом 5 частини п'ятої статті 214 КАС. У розумінні пункту 1 частини першої статті 237 КАС <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2306/ed_2015_04_08/pravo1/T052747.html?pravo=1> такі рішення не можуть бути предметом перегляду Верховним Судом України.
З огляду на викладене, керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України
постановила:
У задоволенні заяви Міністерства енергетики та вугільної промисловості України відмовити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий								М.І. Гриців
Судді:			О.Ф. Волков				О.В. Кривенда
			П.В. Панталієнко			О.Б. Прокопенко
	І.Л. Самсін				О.О. Терлецький