ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 року                              м. Київ                              К/800/44328/14 

 Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
     Швеця В.В., 
     Ємельянової В.І.,
     Кобилянського М.Г.,

провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Львівської митниці Міндоходів про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Львівської митниці Міндоходів на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2014 року, 

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 пред'явив зазначений позов, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці № 773-к від 13 серпня 2013 року про його звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників Львівської митниці; поновити його на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів; стягнути з Львівської митниці на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

  Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого             2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці № 773-к від 13 серпня 2013 року «Про звільнення ОСОБА_4». Поновлено  ОСОБА_4 на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 4 Митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів з 14 серпня           2013 року. Стягнуто з Львівської митниці Міндоходів на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11 001,01 грн.  Постанова суду першої інстанції в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущена до негайного виконання.

В обґрунтування касаційної скарги Львівська митниця Міндоходів посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування прийнятих ними рішень та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_4 своїм правом, як сторони у справі, не скористався та заперечень на касаційну скаргу не подав.

З огляду на те, що особи, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з'явилися, суд, на підставі положень пункту 2 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), здійснює касаційний розгляд справи в порядку письмового провадження. 

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
          
  Судами встановлено, що наказом Державної митної служби № 848-к від 1 червня 2013 року «По особовому складу митних органів» на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2012 року ОСОБА_4 поновлено на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста «Краковець» Львівської митниці з 31 липня 2012 року.

Наказом Львівської митниці № 663-к від 6 червня 2013 року оголошено наказ № 848-к від 1 червня 2013 року про поновлення позивача та наказано приступити до виконання обов'язків за посадою на якій поновлено.

Відповідно до наказу голови комісії з проведення реорганізації Львівської митниці «Про звільнення ОСОБА_4» від 13 серпня 2013 року № 773-к ОСОБА_4 звільнено з посади інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста «Краковець» Львівської митниці відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Підставою для видання вказаного наказу стало проведення реорганізації та скорочення чисельності працівників Львівської митниці, відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 26 квітня 2013 року № 80 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Міндоходів» та штатного розпису Львівської митниці Міндоходів, затвердженого 7 травня 2013 року та введеного в дію наказом Львівської митниці Міндоходів від 8 травня 2013 року №1 «Про введення в дію тимчасової організаційної структури та тимчасового штатного розпису Львівської митниці Міндоходів на 2013 рік».

Про наступне вивільнення позивач дізнався 12 червня 2013 року, ознайомившись з попередженням, в якому йому не запропоновано жодної вакантної посади, що відповідала б його кваліфікаційному рівню у новоствореній установі.

Відповідно до Указу Президента України «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» від 24 грудня 2012 року №726/2012 створено Міністерство доходів і зборів України шляхом реорганізації Державної митної служби України та Державної податкової служби України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» від 24 березня 2013 року № 229 створено Львівську митницю Міндоходів як територіальний орган Міністерства доходів і зборів України та реорганізовано Львівську митницю Державної митної служби України шляхом приєднання до Львівської митниці Міндоходів.

Пунктом 3 вказаної постанови Кабінету Міністрів України визначено, що територіальні органи Міністерства доходів і зборів є правонаступниками територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відбулось із порушенням встановленого чинним законодавством порядку, оскільки відповідач, у порушення вимог статті 49-2 КЗпП України, не запропонував позивачу іншу роботу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті визначаються Законом України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу", статтею 30 якого встановлено, що припинення державної служби може відбуватися як на підставах визначених положеннями цієї статті, так і на підставах, передбачених КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в  організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. 

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України  «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Як встановлено судами, згідно тимчасового штатного розпису на 2013 рік Львівської митниці Міндоходів, таким затверджено штат у кількості 910 штатних одиниць, а на митному пості «Краковець» заплановано 29 посад відділу митного оформлення № 4, з них 15 посад старшого інспектора рівнозначних тій, яку займав позивач. 

Отже, суд приходить до висновку, що на момент звільнення позивача, з займаної посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників Львівської митниці, були наявні вакантні посади, однак роботодавцем питання можливості залишення позивача на роботі та дотримання вимог законодавства про працю в частині порядку звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України взагалі не розглядалось. 

З огляду на наведене, суді дійшли обґрунтованого висновку, що спірний наказ про звільнення позивача, прийнято відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, у зв'язку з чим він підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від           10 березня 2015 року №21-52а15.

Суди обґрунтовано не прийняли до уваги посилання відповідача, що вакантні посади не пропонувались позивачу, у зв'язку з його неналежним рівнем кваліфікації, оскільки відповідно до результатів проходження тестування від 5 липня 2013 року рівень кваліфікації останнього визначено після попередження про наступне вивільнення.

Як встановлено судами, відносно ОСОБА_4 застосовувались дисциплінарні стягнення, а саме: наказом від 3 березня 2003 року № 192-к «Про оголошення догани працівникам митниці», наказом від 17 червня 2008 року № 133-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та наказом від 22 червня 2009 року № 497-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Відповідно до частини першої статті 151 КЗпП України, якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Враховуючи наведене, суд дійшли обґрунтованого висновку, що посилання відповідача на неодноразові притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності та позбавлення премії, як на підставу відсутності у нього переважного права залишення на роботі є безпідставними.

Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З урахуванням наведеної норми закону безпідставним є поновлення ОСОБА_4 на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 4 Митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів, на яку відповідач його не переводив та з якої не звільняв.

Таким чином, позовна вимога про поновлення ОСОБА_4 на роботі підлягає задоволенню частково, а саме поновлення на тій посаді, з якої позивача було звільнено - старшого інспектора відділу митного оформлення № 4 Митного поста «Краковець» Львівської митниці.

У свою чергу, після поновлення ОСОБА_4 на посаді відповідач зобов'язаний вжити заходів для призначення (переведення) позивача на посаду старшого інспектора відділу митного оформлення № 4 Митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів.                   

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України, при прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік. Тож, суди обґрунтовано стягнули на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 225 КАС України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим лише в частині.

Керуючись статтями 222, 225, 232 КАС України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу Львівської митниці Міндоходів задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2014 року змінити.

Абзац третій резолютивної частини постанови Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2014 року викласти в такій редакції:

«Поновити ОСОБА_4 на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 4 Митного поста «Краковець» Львівської митниці з 14 серпня              2013 року.».

В іншій частині постанову Львівського окружного адміністративного суду від                  18 лютого 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2014 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                В.В. Швець 
                                                  
                                                                                          В.І. Ємельянова 
                                                                                          
                                                                                          М.Г. Кобилянський