ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

 07 липня 2016 року                               м. Київ                    справа № 800/42/16 

Колегія  суддів  Вищого адміністративного суду України в складі:
головуючого:  судді     Мороза В.Ф.
суддів:                           Донця О.Є.
                                      Леонтович К.Г.
 Мороз Л.Л.
 Чалого С.Я.
секретар судового 
засідання                    Слободян О.М.

за участю:
представника ОСОБА_5 -     ОСОБА_6                                ,
представника Вищої ради юстиції - Белінська О.В.
                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та  скасування рішення,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_5 звернулась з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 17 грудня 2015 року №1195/0/15-15 «Про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва за порушення присяги».
В обґрунтування позову вказала на невідповідність прийнятого відповідачем рішення Конституції та законам України. При цьому послалась на порушення відповідачем строків застосування дисциплінарного стягнення, а також процедури  розгляду дисциплінарної справи. Зазначила, що Вища рада юстиції не наділена повноваженнями  з перевірки правильності  оцінки судом  доказів у справі, законності та обґрунтованості судового рішення, що може бути предметом перегляду  лише в порядку, визначеному процесуальним законом, судом вищого рівня. Перевірка  такого рішення  будь-яким  суб'єктом владних повноважень в іншому порядку  законодавством не передбачена, а тому є такою, що здійснена  з порушенням приписів  частини другої статті 19 Конституції України, оскільки визначальним у незалежності судді під час здійснення правосуддя є принцип, за яким суддя  не може нести відповідальність за прийняте ним судове рішення. Вказує на те, що в оскаржуваному рішенні  не конкретизовано, які саме вчинені суддею дії є порушенням присяги, тоді як висновки Тимчасової спеціальної  комісії (надалі також - ТСК) та оскаржуване рішення ґрунтуються виключно на порушенні суддею норм  процесуального права, які, на їх думку, були допущені при здійсненні правосуддя. Інших фактів, які б свідчили про  порушення позивачем присяги  судді встановлено не було, тому передбачені законом підстави для внесення подання про звільнення  за порушення присяги відсутні. Фактів  умисного порушення позивачем норм права чи неналежного ставлення  до службових обов'язків не встановлено. 
Вища рада юстиції проти задоволення позову заперечує, оскаржуване рішення вважає обґрунтованим та законним, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує на те, що в оскаржуваному рішенні викладені обставини, які стали підставою  для проведення перевірки та притягнення до дисциплінарної відповідальності. Тимчасовою спеціальною комісією не допущено порушень порядку проведення перевірки, а притягнення до відповідальність відбулось в межах строків. Вказує на те, що  Радою не здійснювався  перегляд судових рішень та їх оцінка на предмет правомірності, а надана оцінка дій судді  при розгляді справи щодо дотримання присяги, зокрема, вимог щодо своєчасного, справедливого, безстороннього, неупередженого, незалежного розгляду  і вирішення судових справ відповідно до закону з дотриманням засад та правил судочинства.
Судова колегія вбачає підстави для задоволення позову.
          Відповідно до статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-    ВР "Про Вищу раду юстиції" (далі - Закон про Вищу раду юстиції) питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4-6 частини п'ятої статті 126 Конституції України, Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.
Виходячи з положень Закону України "Про відновлення довіри до судової влади в Україні", а саме частини другої статті 7, обов'язковим для розгляду Вищою радою юстиції є висновок Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, повноваження та порядок діяльності якої визначається цим Законом, про порушення суддею присяги.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 відповідно до Указу Президента України від 28.12.2010 року  №1290/2010 «Про призначення суддів» призначено строком на п'ять років  на посаду судді Голосіївського районного суду  міста Києва.
09 червня  2015 року  Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки судів загальної юрисдикції прийнято висновок  №45/02-15, відповідно до якого визнано в діях судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_5 порушення присяги судді, направлено висновок  та матеріали перевірки щодо цього судді  до Вищої ради юстиції для подальшого розгляду та прийняття рішення.
17 грудня 2015 року  Вищою радою юстиції України  на підставі цього висновку було прийнято рішення  №1195/0/15-15 про внесення подання Президенту України про звільнення судді Голосіївського районного суду міста Києва  ОСОБА_5 з посади за порушення присяги. 
Підставою для такого рішення були допущені позивачем порушення, які, на думку відповідача, викликають сумнів у його безсторонності, об'єктивності та неупередженості  при постановленні ухвал про застосування запобіжного заходу  у вигляді тримання під вартою строком 60 днів (судові провадження №752/1157/14-к, №752/1155/14-к, №752/1350/14-к та №752/1463/14-к) до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які були учасниками масових акцій протесту, а також  при винесенні  постанов про притягнення ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 до адміністративної відповідальності на підставі статті 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв'язку з невиконанням водіями вимог працівників міліції про  зупинку транспортних засобів. 
Вища рада юстиції дійшла висновку, що при обранні запобіжних заходів позивачем в порушення положень ст.ст.  194, 196  КПК України  не було перевірено відповідність змісту  клопотань про застосування запобіжного заходу  підозрюваним вимогам статті 184 КПК України, не наведено мотивів та доказів того, що жоден з більш м'яких запобіжних заходів  не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього кодексу, не враховано міцність соціальних зв'язків  підозрюваних, стан їх здоров'я, відсутність судимостей, наявність позитивних  характеристик. Суддею не було враховано, що слідчі дії проводились особами, які не були уповноважені на здійснення досудового розслідування; не встановлено фактичний час затримання підозрюваного; розгляд клопотань  про застосування запобіжного заходу проведено у позаробочий час; огляд місця події відбувався за відсутності захисника підозрюваного; не надано належної оцінки повідомлення підозрюваного про те, що при затриманні ним були отримані тілесні ушкодження; наявні численні порушення  при оформленні доказів були залишені поза увагою.
Щодо розгляду суддею адміністративних матеріалів та  винесення постанов про притягнення осіб до адміністративної відповідальності Вища рада юстиції зазначила, що суддею  не були враховані  наявні грубі порушення  законодавства  з боку працівників ДАІ при складанні рапортів та протоколів про адміністративне порушення, не були вжиті заходи для всебічного повного і об'єктивного з'ясування обставин  справи та їх вирішення.
Як наслідок Вища рада юстиції дійшла висновку, що допущені суддею порушення норм законодавства України порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, безсторонності та неупередженості, свідчать про несумлінне виконання своїх службових обов'язків, принижують авторитет судової влади і є підставою для внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ухвали від 21.01.2014 року слідчий суддя ОСОБА_5 задовольнила клопотання про застосування  до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу  у вигляді тримання під вартою строком 60 днів.
Ухвалою від 22.01.2014 року  слідчий суддя ОСОБА_5  задовольнила клопотання про застосування запобіжного заходу та застосувала до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання  під вартою  строком на 60 днів.
Відповідно до ухвали слідчого судді ОСОБА_5 від 24.01.2014 року було задоволено клопотання про застосування запобіжного заходу  підозрюваному  ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою строком 60 днів.
27.01.2014 року слідчим суддею ОСОБА_5 було задоволено клопотання  про застосування запобіжного заходу  та застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою  відносно ОСОБА_11  строком 60 днів.
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 було пред'явлено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 294 КПК України.
Застосування до підозрюваних запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя мотивувала існуванням ризиків, передбачених пунктами 1,5 частини першої статті 177 КПК України, а саме необхідністю запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюються.
          Крім того, суддя, посилаючись на частину четверту статті 183 КПК України, зазначила про відсутність підстав для обрання альтернативної міри запобіжного заходу зважаючи на те, що особа  підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства.
Зазначені ухвали були оскаржені у апеляційному порядку. 
31 січня 2014 року та 30 січня 2014 року  Апеляційний суд міста Києва скасував ухвали слідчого судді ОСОБА_5 від 21 січня 2014 року у справі №  752/1157/14-к (стосовно ОСОБА_8 № 752/1155/14-к (стосовно ОСОБА_9.), постановив нові ухвали про застосування до підозрюваних запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово, заборонивши останнім залишати місце свого проживання.
У мотивувальній частині апеляційний суд, зокрема зазначив, що  розглядаючи  клопотання про застосування запобіжного заходу  у вигляді тримання під вартою, у відповідності  до вимог статті 177 КПК України, слідчий суддя правильно встановив, що матеріали провадження містять достатні дані, які вказують на існування обґрунтованої підозри у вчиненні особою  кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 294 КК України та перевірив наявність ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного. 
                   Апеляційний суд вказав, що відповідно до положень частини другої статті 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Разом з тим, застосовуючи до особи  винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя не в повній мірі дотримався  вимог кримінального процесуального законодавства України, дійшла висновку, що необхідності  обмеження права особи на свободу немає. При цьому суд апеляційної інстанції вказав на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України та відповідно до статті 178 КПК України, врахував вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення. Зокрема, щодо ОСОБА_8 врахував такі дані про особу у їх сукупності як, вік, стан здоров'я, сімейний стан, міцність  соціальних зв'язків, те, що ОСОБА_8 працевлаштований, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався; щодо ОСОБА_9 - його вік, стан здоров'я, міцність соціальних зв'язків, його майновий стан, а також те, що раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Ухвалами від 11 лютого 2014 року Апеляційний суд міста Києва  ухвалу слідчого судді ОСОБА_5 від 24 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу у вигляді  тримання під вартою строком на 60 днів відносно ОСОБА_10 та ухвалу від 27 січня 2014 року  про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 27 березня 2014 року  щодо ОСОБА_11 залишив без змін.
Постанови від 17.01.2014 року та від  15.01.2014 року про притягнення  відповідно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до адміністративної відповідальності та накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк три місяці, у апеляційному порядку не оскаржувались. Постанова  від 15.01.2014 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_14 та застосування стягнення у виді позбавлення права  керування транспортним засобом на строк три місяці, була скасована постановою Апеляційного суду міста Києва від 05 березня 2014 року, а провадження у справі закрите.

Зміст присяги судді встановлений частиною першою статті 55 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон про судоустрій України, Закон №      2453-VI), з якої випливає, що, вступаючи на посаду, суддя урочисто присягає об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.
Частиною другою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що порушенням суддею присяги, зокрема, є вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів. 
Зміст наведеного у абзаці другому частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» порушення викладено законодавцем за допомогою відносно визначених та оціночних понять, завдяки чому вони можуть бути неоднозначно або неоднаково застосовані у схожих ситуаціях.
Ознайомившись із цими положеннями Закону про Вищу раду юстиції, Європейська комісія «За демократію через право» (Венеціанська комісія) дійшла висновку, що «…є дуже важливим не змішувати етичні принципи з дисциплінарними питаннями і метою цього положення Закону має   бути визначення усіх можливих дій, що можуть містити підстави для притягнення до дисциплінарної   відповідальності, що тягнуть за собою відповідні санкції. Точність і передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є необхідною для правової визначеності і особливо для гарантій незалежності суддів; для цього треба намагатися уникати розпливчатих підстав або широких визначень. Водночас нове визначення містить дуже загальні поняття, серед яких такі, як «вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів» або «порушення морально-етичних принципів поведінки судді». Це видається особливо небезпечним, оскільки ці нечіткі поняття можуть призвести до можливості використання їх як політичної зброї проти суддів... Таким чином, підстави для дисциплінарної відповідальності, як і раніше, дуже широко окреслені і потрібне більш точне їх регулювання для забезпечення незалежності судової системи» (пункт 45 Спільного висновку Венеціанської комісії щодо Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження» від 15-16 жовтня 2010 року № CDL(2010)029, далі - Спільний висновок). На основі викладеного підходу Венеціанська комісія рекомендувала Україні більш чітко визначити у законодавстві поняття «порушення присяги суддею» (підпункт 1 пункту 50 Спільного висновку). 
Ґрунтуючись на Спільному висновку та на самостійному дослідженні норм українського законодавства щодо звільнення з посади суддів, Європейський суд з прав людини у своєму Рішенні від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» зазначив, що положення статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» залишає дисциплінарному органу широку свободу розсуду з питання щодо змісту поняття «порушення присяги» (пункт 174 Рішення). Згадане правове регулювання відповідатиме такій вимозі до якості закону, як його передбачуваність, лише за умови напрацювання національним дисциплінарним органом та судами конкретної та послідовної практики із застосування відповідних широко сформульованих положень закону (пункти 175-179 цього Рішення ЄСПЛ). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини відзначив, що «…у контексті дисциплінарного права при оцінці чіткості законодавчих актів має існувати розумний підхід, оскільки загальне формулювання actus reus таких правопорушень є питанням об'єктивної необхідності. У протилежному разі законодавчий акт не буде всебічно охоплювати питання та вимагатиме постійного перегляду та внесення змін, щоб відповідати новим обставинам, що виникають у практиці. Отже, опис правопорушення у законодавчому акті, який ґрунтується на переліку конкретних видів поведінки, але має загальне та необмежене кількісно застосування, не забезпечує гарантії належного вирішення питання передбачуваності закону. Повинні бути визначені та вивчені інші фактори, що впливають на якість правового регулювання та адекватність юридичного захисту від свавілля» (пункт 178 Рішення у справі «Олександр Волков проти України»).
Важлива роль у правовому регулюванні таких відносин, за позицією Європейського суду з прав людини, надається безпосередньо судовим органам. Так, у пункті 179 згаданого Рішення від 9 січня 2013 року Європейський суд вказав, що «…наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (п. 33 Рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства»). Хоча цей висновок був зроблений у контексті системи загального права, тлумачення, здійснюване судовими органами, не може недооцінюватися і в системах континентального права при забезпеченні передбачуваності законодавчих положень. Саме ці органи повинні послідовно тлумачити точне значення загальних положень закону та розсіювати будь-які сумніви щодо його тлумачення…».
З матеріалів справи та оскаржуваного Рішення випливає, що Вища рада юстиції чітко не кваліфікувала дії слідчого судді, але висновки, викладені в Рішенні, свідчать про те, що Вища рада юстиції порушенням присяги цього судді вважає групи діянь, що встановлені абзацом другим частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції».
Як зазначалося, за цим абзацом порушенням суддею присяги є вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.
Водночас, приймаючи оскаржуване Рішення та вказуючи, що слідчий суддя  порушила присягу, Вища рада юстиції не встановила всіх ознак складу порушення присяги, у тому числі не визначила, які саме обставини та дії судді свідчили про сумніви  у об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, а також не встановила наявність у судді умислу чи грубої недбалості у їх вчиненні.
В той же час з оскаржуваного рішення випливає, що Вища рада юстиції свої висновки стосовно порушення присяги слідчим суддею ОСОБА_5 робить лише на порушеннях кримінального процесуального законодавства та законодавства щодо порядку провадження в справах про адміністративні правопорушення.
Тлумачення закону, оцінювання фактів і доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (п. 66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухвалених 17 листопада 2010 року).
Обмеження суду в цьому свідчитиме про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 47 Закону про судоустрій і статус суддів (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Незалежність судді, серед іншого, забезпечується порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді.
Аналіз зазначених норм дає підстави суду для висновку, що ще однією зі складових принципу незалежності судді є особливий процесуальний порядок оскарження на предмет перевірки законності та обґрунтованості ухваленого ним рішення.
Під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про: застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні; застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або відмову в його застосуванні (пункти 2 і 4 частини першої статті 309 КПК України).
Порядок перевірки таких ухвал в апеляційному порядку передбачений статтею 422 КПК України.
Оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено ст. 294 КУпАП.
З огляду на таке правове врегулювання суд вважає, що законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді та постанови у справі про адміністративне правопорушення може бути перевірена лише в апеляційному порядку судом апеляційної інстанції. Перевірка такого рішення будь-яким суб'єктом владних повноважень в іншому порядку законодавством не передбачена, а тому є такою, що здійснена з порушенням приписів частини другої статті 19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Вища рада юстиції не наділена повноваженнями щодо перевірки правильності оцінки судом доказів у справі, законності та обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов'язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров'я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв'язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Частиною першою статті 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Частиною другою цієї статті встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Таке правове врегулювання вказує на те, що слідчий суддя під час розгляду клопотання про обрання щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наділений повноваженнями тлумачити закон, оцінювати факти та докази.
Слідчим суддею було встановлено, що дані про можливу причетність особи до вчинення протиправних дій внесені до ЄРДР, дії кожного з підозрюваних кваліфіковані за статтями КК України, повідомлено про підозру, клопотання містить необхідні реквізити, передбачені КПК України для клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме: обґрунтованість  підозри, ризики та обґрунтування, що інші більш м'які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належної поведінки підозрюваного. Клопотання про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою слідчих були погоджені відповідними прокурорами. Вид запобіжного заходу визначався слідчим суддею в кожному конкретному випадку виходячи із сукупності матеріалів справи і на підставі оцінки наданих суб'єктом клопотання доказів та в межах чинного законодавства. Відносно підозрюваних були проведені необхідні дії, передбачені процесуальним законом та іншими нормативно-правовими актами, а саме щодо: безстороннього розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу у судовому засіданні в залі суду за участю прокурора, підозрюваного та його захисника, роз'яснення прав, зокрема, заявити відвід, вислуховування пояснень, доводів та міркувань, керуючись загальними засадами кримінального судочинства щодо змагальності сторін, дослідження матеріалів, доданих до клопотання, та інших матеріалів кримінального провадження у їх сукупності, видалення до нарадчої кімнати для постановлення ухвали, а також проголошення її в залі суду.
У кожному окремому випадку суддею були встановлені обставини, рівень встановлення яких, на її думку, був достатній для вирішення клопотання про обрання  щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Щодо розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення, то їх розгляд проводився у судовому засіданні з викликом осіб, які притягувались до адміністративної відповідальності, наданням їм можливості навести свої доводи та міркування, надати пояснення, подати докази, заявити клопотання, заперечити проти доводів інших учасників. Постанови за змістом та формою відповідають вимогам статті 283 КУпАП, в них містяться посилання на докази, на підставі яких суд дійшов відповідних висновків, мотиви, з яких суд виходив при її прийняття, та мотиви відхилення інших доводів.  
Відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2014 року, винесеної за результатами перегляду ухвали слідчого судді від 24 січня 2014 року про задоволення клопотання про застосування запобіжного заходу  стосовно ОСОБА_10, а також ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2014 року про перегляд ухвали слідчого судді від 27 січня 2014 року щодо застосування запобіжного заходу у вигляд тримання під вартою ОСОБА_11, оскаржувані ухвали суду першої інстанції були залишені без змін. При цьому апеляційний суд виходив з того, що слідчий суддя дотримався вимог процесуального закону, встановив що зазначені  у клопотанні обставини підозри мали місце, підтверджуються достатніми на даному етапі розслідування доказами, врахував дані про особу підозрюваного, а також врахував усі обставини, з якими закон пов'язує можливість тримання особи під вартою.
Переглядаючи ухвали судді від 21.01.2014 року  та від 22.01.2014 року  щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_9 апеляційний суд погодився з тим, що до вказаних осіб має бути застосовано запобіжний захід, який апеляційною інстанцією був змінений, однак суд вказав на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України та відповідно до статті 178 КПК України.
Водночас  зміст зазначених ухвал апеляційного суду від 21.01.2014 року  та від 22.01.2014 року  щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_9, а також постанови Апеляційного суду міста Києва від 05 березня 2014 року  про скасування  постанови судді від 15.01.2014 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_14 та закриття провадження у справі не дає підстав вважати, що допущені суддею порушення були такими, що порочать  звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності , неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності  судових органів, а суддя при їх постановленні, діяв свавільно.
Визначальним у незалежності судді під час здійснення правосуддя є принцип, за яким суддя не може нести відповідальність за ухвалене ним судове рішення. 
Так, згідно з   пунктом 25 Київських рекомендацій ОБСЕ щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії (2010 р.) процедура притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності повинна стосуватися підтверджених випадків порушення правил професійної поведінки, які є значними, неприпустимими та, крім цього, ганьблять репутацію судочинства; дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх судових рішень або вироків, включаючи відмінності в юридичному тлумаченні між судами: наслідком прикладів суддівських помилок чи критики суддів.
Такий висновок випливає з положень частини другої статті 83 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, якою передбачено, що скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків.
Тлумачення цієї норми дає підстави суду для висновку, що навіть незаконне та/або необґрунтоване рішення суду не є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, крім наведених винятків.
Наведене дає підстави для висновку, що аналіз порушень, на які вказує Вища рада юстиції, не дає підстав вважати, що вони були істотними та такими, що можуть бути кваліфіковані як порушення присяги судді.
При цьому під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховується характер правопорушення, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність непогашених дисциплінарних стягнень та інші обставини, що стосується вчиненого суддею дисциплінарного правопорушення. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципів пропорційності. 
Однак при прийнятті оскаржуваного рішення Вища рада юстиції не прийняла до уваги, що звільнення з посади судді за порушення присяги є найсуворішою санкцією для судді, який вчинив діяння, несумісне  з посадою, не врахувала позитивну характеристику судді, те, до дисциплінарної відповідальності останній раніше не притягувався, тобто не допускав свідомого, систематичного порушення законів під час здійснення правосуддя, та можливість застосування до судді більш м'якого дисциплінарного стягнення, ніж звільнення. 
Наведене дає підстави для висновку про недотримання відповідачем вимог частини 3 статті 2 КАС України та недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення. 
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність в діях судді  порушення присяги судді, позов підлягає задоволенню з мотивів необґрунтованості прийнятого рішення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 159, 160-163, 167, 171-1, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Адміністративний позов ОСОБА_5 до Вищої ради юстиції про визнання рішення протиправним та його скасування задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 17 грудня 2015 року № 1195/0/15-15 «Про внесення подання Президентові  України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва за порушення присяги». 
Постанова набирає законної сили у порядку, передбаченому частиною      сьомою статті 171^1 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235- 239^1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді                                                                                            В.Ф. Мороз 
                                                                                      
О.Є. Донець 
                                      
К.Г.Леонтович 

Л.Л. Мороз 
                                              
С.Я.Чалий