П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 квітня  2016 року	м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого | Панталієнка П.В.,
суддів: | Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О.,
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю., 
за участю:
прокурора Баклан Н.Ю.,
представників: публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» - Верещаги Т.В., Міщенка М.В., 
спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у 
м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС (далі - СДПІ) - Лисенко О.В., Павловича Д.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» (у подальшому назву змінено на ПАТ «Запоріжсталь») до СДПІ, за участю: прокуратури Запорізької області, прокуратури Дніпропетровської області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2007 року ВАТ «Запоріжсталь» звернулось до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 5 квітня 2007 року № 0000130801/0.
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю позиції податкового органу щодо придбання ВАТ «Запоріжсталь» природного газу саме імпортного походження у товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Газтрейд ЛТД» та ДП «УПК-Ресурс» і необхідність у цьому випадку оподатковувати такі операції податком на додану вартість (далі - ПДВ) за нульовою ставкою. Визнання недійсними установчих документів ТОВ «Газтрейд ЛТД» з дати державної перереєстрації, свідоцтва платника ПДВ з моменту видачі не позбавило правового значення виданих за цими господарськими операціями податкових накладних, оскільки на момент їх видачі ТОВ «Газтрейд ЛТД» та ДП «УПК-Ресурс» мали статус платника ПДВ. При проведенні перевірки відповідач не встановив факту використання придбаного природного газу у неоподатковуваних операціях або не у господарській діяльності підприємства.
Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 30 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року, позовні вимоги задовольнив. 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 4 листопада 2015 року рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін.
22 січня 2016 року СДПІ звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначеного рішення суду касаційної інстанції з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). У заяві просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалити нове - про відмову в позові.
На обґрунтування наведених у заяві доводів СДПІ посилається на рішення суду касаційної інстанції від 12 березня, 19 червня, 15 жовтня, 6 та 18 листопада 2013 року, 26 березня, 1 липня 2014 року, 13 травня 2015 року (справи №№ 24/554/07-АП, 808/2142/13-а, К/9991/8950/12, К/800/24814/14, К/9991/16688/11, К/9991/26844/12, К/9991/41884/11, К/800/8305/13 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права. Також додано копії постанов Верховного Суду України від 21 лютого 2012 року та 22 вересня 2015 року (справи №№ 21-955во10, 21-887а15), які, на думку заявника, підтверджують невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
У справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач не надав належних доказів неможливості купівлі позивачем газу українського походження та придбання ним газу саме імпортного походження, а господарські операції з поставки газу підтверджені належним чином складеними первинними документами, у тому числі і податковими накладними, та наявністю у контрагентів позивача спеціальної правосуб'єктності під час реалізації цих господарських операцій.
Натомість в ухвалі від 12 березня 2012 року Вищий адміністративний суд  України дійшов висновку про відсутність у позивача права відносити до складу податкового кредиту ПДВ, нарахований за ставкою 20 % за операціями з придбання у ТОВ «Газтрейд ЛТД» природного газу, який, у свою чергу, був придбаний у дочірньої компанії 
(далі - ДК) «Газ України» національної акціонерної компанії (далі - НАК) «Нафтогаз України» за нульовою ставкою, оскільки в силу вимог Закону України від 23 грудня 
2004 року № 2285-ІV «Про Державний бюджет України на 2005 рік» 
(далі - Закон № 2285-ІV) та Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-ІV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» (далі - Закон № 3235-ІV) операції з продажу природного газу, ввезеного на митну територію України відповідно до зовнішньоекономічних контрактів, укладених на виконання міжнародних договорів України, оподатковуються за нульовою ставкою.
В ухвалі від 13 травня 2015 року суд касаційної інстанції, скасувавши рішення суду апеляційної інстанції, погодився із висновком суду першої інстанції про правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на те, що придбаний позивачем у ТОВ «Веста» у 2004 - 2006 роках природний газ є імпортного походження, що ввезений на митну територію України НАК «Нафтогаз України» відповідно до зовнішньоекономічних контрактів, укладених на виконання міжнародних договорів України, операції з реалізації якого від НАК «Нафтогаз України» до ДК «Газ Україна» НАК «Нафтогаз України», ДП «Газ-тепло» НАК «Нафтогаз України» та 
ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» оподатковувались за нульовою ставкою ПДВ.
Аналіз судових рішень від 19 червня, 15 жовтня, 6 та 18 листопада 2013 року, 
26 березня та 1 липня 2014 року не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки прийняття різних за змістом судових рішень зумовлено різними фактичними обставинами, які були встановлені під час розгляду цих справ, перевірка правильності встановлення яких не входить до компетенції Верховного Суду України. 
У постанові від 21 лютого 2012 року (справа № 21-955во10) міститься правовий висновок, відповідно до якого покупець, сплативши продавцю ПДВ за ставкою 20 % з операцій, що не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 Закону  України від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_07_01/pravo1/Z970168.html?pravo=1> (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 168/97-ВР) або звільняються від оподаткування на підставі статті 5 цього Закону, а також які оподатковуються за нульовою ставкою, не може включати суми такого податку до податкового кредиту та вимагати відшкодування зазначених сум з бюджету.
У постанові Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року 
(справа № 21-887а15) міститься правовий висновок, відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.
Усуваючи розбіжності у правозастосуванні судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить із такого.
Статтею 9 Закону № 2285-ІV та статтею 8 Закону № 3235-ІV  встановлено, що у 2005 та 2006 роках операції із ввезення природного газу на митну територію України відповідно до зовнішньоекономічних контрактів, укладених на виконання міжнародних договорів України, звільняються від обкладення ПДВ, а операції з продажу такого газу, крім операцій з його продажу для населення, бюджетних установ та інших споживачів, що не є платниками цього податку, оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ.  
Положення цих норм слід розуміти так, що законодавством не дозволяється оподатковувати за ставкою 20 % операції з продажу природного газу, ввезеного на митну територію України відповідно до зовнішньоекономічних контрактів, укладених на виконання міжнародних договорів України, і звільненого від обкладання ПДВ при ввезенні. При цьому таке обмеження стосується як першого продавця, так і останнього.
У пункті 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1729 «Про забезпечення споживачів природним газом» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - постанова № 1729) визначено, що у 2006 році природний газ, ввезений на митну територію України за зовнішньоекономічними контрактами, укладеними на виконання міжнародних договорів України, та оформлений митними органами в режимі випуску у вільний обіг із звільненням від обкладення ПДВ, реалізується НАК «Нафтогаз України», ДК «Газ України» та ДП «Газ-тепло», а також суб'єктами господарювання, що мають ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом, із застосуванням нульової ставки ПДВ (крім постачання населенню, бюджетним установам та іншим споживачам, які не є платниками зазначеного податку), за наявності: договорів на таке придбання із зазначенням, кому належить поставлений газ; договорів на власну поставку такого газу з обов'язковим зазначенням, кому належить поставлений газ та індивідуального податкового номера споживача - платника ПДВ; вантажосупровідних документів (товаротранспортних і податкових накладних, актів приймання-передачі), в яких обов'язково зазначається, кому належить поставлений газ, суб'єкт господарювання та його індивідуальний податковий номер платника ПДВ.
За змістом підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку, зокрема, з придбанням товарів (у тому числі при їх імпорті) з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податків. З аналізу пункту 6.1 статті 6 Закону 
№ 168/97-ВР випливає, що не відносяться до об'єктів оподаткування операції, звільнені від оподаткування, та операції, до яких застосовується нульова ставка ПДВ.
Таким чином, покупець, сплативши продавцю ПДВ за ставкою 20 % з операцій, що не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 Закону № 168/97-ВР або звільняються від оподаткування на підставі статті 5 цього Закону, а також які оподатковуються за нульовою ставкою, не може включати суми такого податку до податкового кредиту та вимагати відшкодування зазначених сум з бюджету. 
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 
21 лютого 2012 року (справа № 21-955во10).
Водночас у справі, що розглядається, задовольняючи позовні вимоги про скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суди всіх інстанцій виходили із встановленої постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20 червня 2012 року в адміністративній справі № 2а-2433/09/0870, яка набрала законної сили, обставини, що ВАТ «Запоріжсталь» за договорами купівлі-продажу у ТОВ «Газтрейд ЛТД» та ДП «УПК-Ресурс» у 2005-2006 роках придбавало природний газ саме українського, а не імпортного походження.
Проте постановою Верховного Суду України від 12 квітня 2016 року 
(справа № 21-3635а15) скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 6 липня 2015 року, якою було залишено в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 червня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року.
Тобто, встановлених фактів щодо українського походження газу, придбаного 
ВАТ «Запоріжсталь» у зазначених контрагентів у 2005-2006 роках, вже немає.
Водночас у матеріалах справи (том 3, а.с. 138-153) містяться договори поставки природного газу: від 29 грудня 2005 року № 017-06/05-2777, укладений між ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» і ТОВ «Газтрейд ЛТД», відповідно до якого постачається імпортований природний газ, від 21 квітня 2005 року № 06/05-1238 - туркменський газ, від 9 грудня 2005 року № 06/05-1811 - імпортований газ; а також від 
9 грудня 2005 року, укладений між ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» та 
ДП «УПК-Ресурс», відповідно до якого постачається імпортований газ.
У матеріалах справи (том 4, а.с. 45-56, 71 та 72) також містяться акти приймання-передачі природного газу, відповідно до яких ТОВ «Газтрейд ЛТД» приймало від ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» саме імпортований, зокрема з Туркменістану, природний газ за відповідними договорами постачання.
При цьому підпунктом 5 пункту 2 постанови № 1729 у редакції, яка діяла з 1 січня 2006 року, установлено, що потреба в природному газі промислових споживачів та інших суб'єктів господарської діяльності задовольняється з ресурсів газу: НАК «Нафтогаз України», отриманих за зовнішньоекономічними контрактами та договорами купівлі-продажу; суб'єктів господарювання, що видобувають газ за угодами про спільну діяльність та отримують його відповідно до угод про розподіл продукції, крім газодобувних підприємств НАК «Нафтогаз України», ВАТ «Укрнафта», та інших газодобувних підприємств, частка держави  в статутному фонді яких перевищує 50 %, та інших підприємств, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 %, а також господарських товариств, більш як 50 % акцій (часток, паїв) яких знаходиться у статутних фондах інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій; інших постачальників газу, які закуповують газ за зовнішньоекономічними контрактами; отриманого з Марківського газоконденсатного родовища за зовнішньоекономічними контрактами (угодами).
Тобто, з січня 2006 року потреба в природному газі, зокрема, промислових споживачів не могла задовольнятися з ресурсів газу, видобутого підприємствами НАК «Нафтогаз України», ВАТ «Укрнафта» та інших газодобувних підприємств, частка держави  в статутному фонді яких перевищує 50 %, та інших підприємств, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 %, а також господарських товариств, більш як 50 % акцій (часток, паїв) яких знаходиться у статутних фондах інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій. 
Водночас до січня 2006 року потреба в природному газі промислових споживачів та інших суб'єктів господарської діяльності могла задовольнятися, крім зазначених вище, ще й з ресурсів газу інших власників газу, закачаного до підземних сховищ газу України та підприємств НАК «Надра України», які ведуть обмежений видобуток природного газу під час проведення  комплексу  геологорозвідувальних робіт.
Отже, оскільки у справі, яка розглядається, містяться відомості, що поставлений ВАТ «Запоріжсталь» газ, придбаний у 2005 - 2006 роках у зазначених контрагентів, має імпортне походження, то перевірка та встановлення такої обставини має значення для правильного вирішення спору з урахуванням правового висновку, викладеного у цій постанові та постанові Верховного Суду України від 21 лютого 2012 року 
(справа № 21-955во10). 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не перевірили такі фактичні дані.
Верховний Суд України позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини, давати оцінку доказам, а відтак позбавлений можливості постановити рішення у справі у зв'язку з неповним встановленням обставин справи.
За змістом частини першої статті 241 КАС справи розглядаються Верховним Судом України, в тому числі, й за правилами, встановленими главою 2 розділу IV цього Кодексу.
Оскільки частиною другою статті 227 КАС передбачено, що порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд, а Верховний Суд України позбавлений можливості установити необхідні обставини у цій справі та ухвалити нове судове рішення без їх наявності, це, на думку колегії суддів, є підставою для скасування всіх судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС задовольнити частково.
Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2014 року, ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року та Вищого адміністративного суду України від 4 листопада 2015 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий | | П.В. Панталієнко
Судді: | О.Ф. Волков | М.І. Гриців
| О.А. Коротких | О.В. Кривенда
| В.Л. Маринченко | О.Б. Прокопенко
| І.Л. Самсін | О.О. Терлецький