П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року       м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:
головуючого | Терлецького О.О.,
суддів: | Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., -

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України, третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації (далі - Національна комісія), про визнання протиправними, скасування указів виконувача обов'язків Президента України, Голови Верховної Ради України від 17 травня 2014 року № 478/2014 «Про звільнення Голови та членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації» (далі - Указ № 478) та № 479/2014 «Про призначення Голови та членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації» (далі - Указ № 479) та поновлення і роботі, 
 
в с т а н о в и л а: 
У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України як до суду першої інстанції з позовом до виконувача обов'язків Президента України, Голови Верховної Ради України, у якому просив: визнати протиправним та скасувати Указ № 478, яким звільнено Голову та членів, зокрема позивача, Національної комісії; поновити його на посаді члена Національної комісії з 17 травня 2014 року; визнати протиправним та скасувати Указ № 479.
На обґрунтування позовних вимог у частині протиправності Указу № 478 послався на відсутність підстав для його звільнення з посади члена Національної комісії, передбачених статтею 20 Закону України від 18 листопада 2003 року № 1280-IV «Про телекомунікації» (далі - Закон № 1280-IV), Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі - Закон                   № 3723-ХІІ), і, відповідно, як наслідок, у виданому Указі вони не зазначені. І, на думку позивача, оскільки Указ № 478 є незаконним, то і призначення Голови та нових членів Національної комісії згідно з Указом № 479 є теж протиправним.
Відповідач проти позову заперечив та зазначив, що: Указ № 478 підписаний та виданий у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України; Закон № 1280-IV не містить вимог щодо обов'язкового обґрунтування у відповідному указі Президента України підстав припинення повноважень членів Національної комісії, так само як і підстав їх призначення; між сторонами були встановлені відносини публічної служби, а не трудові, тому для їх врегулювання застосовуються норми спеціального законодавства, підстав для застосування норм трудового законодавства немає; виконувач обов'язків Президента України не видавав розпорядження про звільнення позивача з роботи і відповідний запис до трудової книжки не вносив, а тому й не допускав порушень вимог статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). 
Вищий адміністративний суд України постановою від 2 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково: визнав незаконними і скасував Указ № 478 у частині звільнення позивача з посади члена Національної комісії; поновив ОСОБА_1 на посаді члена Національної комісії з 20 травня 2014 року; постанову суду щодо поновлення на посаді звернув до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Задовольняючи частково позовні вимоги, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про незаконність Указу № 478, оскільки: на момент прийняття останнього Голова Національної комісії не подавав пропозицію Президенту України щодо звільнення позивача з посади із зазначенням конкретних підстав, передбачених частиною четвертою статті 20 Закону № 1280-IV та статтею 30 Закону № 3723-ХІІ; в оскаржуваному Указі також не зазначені і не мотивовані підстави звільнення позивача з посади, передбачені наведеними статтями законів. 
Не погоджуючись із рішенням Вищого адміністративного суду України, представник Президента України Мишковець О.В. з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), звернулась із заявою про його перегляд Верховним Судом України, у якій просить скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 2 лютого 2016 року в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.
Указом Президента України від 16 грудня 2011 року № 1143/2011 ОСОБА_1 призначено членом Національної комісії.
Указом № 478, зокрема, позивача звільнено з посади члена Національної комісії. 
Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі й мають відповідати їй (стаття 1, частини перша, друга статті 8 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно зі статтею 43 Конституції України  громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
За статтею 112 Конституції України у разі дострокового припинення повноважень Президента України відповідно до статей 108, 109, 110, 111 цієї Конституції виконання обов'язків Президента України на період обрання і вступу на пост нового Президента покладається на Голову Верховної Ради України.
Конституційні повноваження Президента України визначені статтею 106 Конституції України, відповідно до якої Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, що є обов'язковими до виконання на території України.
Оскаржуваний указ Президента України є нормативним актом індивідуальної дії, а тому має відповідати як Конституції, так і законам України. 
Згідно з вимогами частини третьої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 КАС публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба в органах місцевого самоврядування. 
З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон № 3723-XII.
Згідно з вимогами статті 9 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією та спеціальними законами України. 
Законодавець врегулював питання, пов'язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними законами, до яких, зокрема, відноситься Закон № 1280-IV. 
Питання призначення на посади членів Національної комісії врегульовані статтею 106 Конституції України та статтями 17, 20 Закону № 1280-IV. 
Голова та члени Національної комісії є державними службовцями, призначаються на посади та звільняються з посад Президентом України шляхом видання відповідного указу (частини перша, п'ята статті 20 Закону № 1280-IV).
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 20 Закону № 1280-IV Голова Національної комісії подає Президенту України пропозиції щодо звільнення з посад членів Національної комісії.
Згідно з частиною четвертою зазначеної статті Закону Голова або член Національної комісії може бути звільнений з посади у разі подання заяви про відставку, неможливості виконання обов'язків за станом здоров'я, припинення громадянства України, грубого порушення службових обов'язків, набрання законної сили обвинувальним вироком суду у скоєнні злочину, наявності інших підстав, передбачених законами.
Повноваження Голови або члена Національної комісії припиняється у разі його смерті, визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим. Не може бути підставою для звільнення Голови або члена Національної комісії набуття повноважень новообраним Президентом України.
Відповідно до частини п'ятої статті 20 Закону № 1280-IV Голова та члени Національної комісії є державними службовцями. 
У зв'язку з цим на ОСОБА_1 як державного службовця поширюються підстави припинення державної служби, встановлені статтею 30 Закону                  № 3723-XII.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд установив, що на момент прийняття Указу № 478 Голова Національної комісії не подавав пропозицію Президенту України щодо звільнення позивача із займаної посади із зазначенням конкретних підстав, передбачених частиною четвертою статті 20 Закону 1280-IV та статтею 30 Закону № 3723-XII. 
Частиною другою статті 71 КАС визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача і у справах про поновлення на публічній службі. 
Враховуючи наведене, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що член Національної комісії, може бути звільнений із займаної посади з підстав та в порядку, що визначені статтею 20 Закону № 1280-IV, та з підстав, передбачених статтею 30 Закону             № 3723-XII, тобто за пропозицією Голови Національної комісії із обґрунтуванням правових підстав. 
Оскільки не момент видання Указу № 478 така пропозиція Президенту України не надходила, Вищий адміністративний суд України обґрунтовано дійшов висновку про незаконність цього Указу.
Аналогічна правова позиція вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 10 листопада 2015 року (№ 21-2724а15).
Щодо посилань відповідача на застосування у цих правовідносинах положень Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади» колегія суддів зазначає, що вказаний Закон має свої чітко окреслені межі та процедуру застосування і безпосередньо відношення до правовідносин, що виникли у цій справі, не має.
За таких обставин колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що підстав для скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 2 лютого 2016 року немає. Отже, у задоволенні заяви представника Президента України Мишковець О.В. слід відмовити. 
Керуючись частиною шостою статті 171-1, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України 
постановила: 
У задоволенні заяви представника Президента України Мишковець Оксани Валеріївни відмовити.
Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий                                                                                                                      О.О. Терлецький

Судді: | О.Ф. Волков О.А. Коротких В.Л. Маринченко О.Б. Прокопенко | М.І. Гриців О.В. Кривенда П.В. Панталієнко І.Л. Самсін