П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ            

13 квітня 2016 року | м. Київ

Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у складі:

 
головуючого                Потильчака О.І.,                                           
суддів:                                        Барбари В.П., Ємця А.А., 
                                        Колесника П.І., Шицького І.Б., -

за участю представників:
публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк»                                                                      Івасів Ю.Ю.,
                     
товариства з обмежено відповідальністю
«Енерготехпром»                                                          Тарнавської О.В.,    

приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Мега-Поліс»                             Харабет О.І.,        

публічного акціонерного товариства
«Криворізький турбінний завод «Констар»              Жолнеровської Н.В.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 28 жовтня 2015 року у справі № 910/8670/15-г за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Енерготехпром» (далі - ТОВ «Енерготехпром»), приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Поліс» (далі - ПрАТ «СК «Мега-Поліс»), третя особа - публічне акціонерне товариство «Криворізький турбінний завод «Констар» (далі - ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар»), про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 31 липня 2014 року № 3107,                       

в с т а н о в и л а:

Суб'єкт права на звернення до Верховного Суду України порушує питання про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 28 жовтня 2015 року у справі № 910/8670/15-г із підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111^16 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), і просить скасувати постанову суду касаційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
У заяві про перегляд постанови ПАТ «Укрсоцбанк» посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статті 207  Господарського кодексу України (далі - ГК), внаслідок чого, на думку заявника, було ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах. 
В обґрунтування заяви ПАТ «Укрсоцбанк» надано копії постанов Вищого господарського суду України від 08 грудня 2015 року у справі    № 910/5927/15-г, від 28 липня 2014 року у справі № 910/21647/13, від        22 квітня 2014 року у справі № 912/856/13, від 29 січня 2015 року у справі № 910/12983/14, від 28 серпня 2014 року у справі № 925/19/14, від              20 жовтня 2015 року у справі № 922/1207/15, в яких, на думку заявника,   по-іншому застосовано одні й ті самі норми права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників  сторін,     перевіривши наведені суб'єктом звернення обставини, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій у межах наданих їм процесуальним законом повноважень, предметом позову у справі № 910/8670/15-г є вимога про визнання недійсним із моменту укладення договору відступлення права вимоги № 3107, укладеного      31 липня 2014 року  між ТОВ «Енерготехпром» і ПрАТ «СК «Мега-Поліс» (далі - Договір).
ПАТ «Укрсоцбанк» зазначило, що укладений між відповідачами Договір не відповідає вимогам статті 203 Цивільного кодексу України      (далі - ЦК), оскільки його вчинено з порушенням вимог статей 2, 31 Закону України «Про страхування», що відповідно до положень статті 215 ЦК є підставою для визнання його недійсним.
При цьому позивач зауважив, що хоча він і не є стороною Договору, проте є заінтересованою особою в контексті статей 215,       216 ЦК, оскільки укладення оспорюваного правочину спрямовано на невиконання кредиторських вимог ПАТ «Укрсоцбанк», визнаних Господарським судом Дніпропетровської області у справі                        № 904/5722/14 про банкрутство ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар».
Рішенням Господарського суду м. Києва від 14 травня 2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 28 жовтня      2015 року зазначені судові рішення залишено без змін.
При цьому суд касаційної інстанції виходив із того, що укладення оспорюваного Договору регулюється статтями 512-519 ЦК. Цей Договір не є предметом безпосередньої фінансової діяльності страховика, обмеження щодо здійснення якої встановлено у статті 2 Закону України «Про страхування», а правовідносини сторін за ним не є відносинами у сфері страхування; оспорюваний договір не містить ознак кредитної діяльності, забороненої статтею 31 Закону України «Про страхування», а є лише підставою для виникнення правовідносин між його сторонами, суб'єктний склад на укладення якого не обмежений ані загальними нормами цивільного законодавства, ані спеціальними. 
Оскільки позивач не довів в установленому законом порядку наявності правових підстав для визнання оспорюваного Договору недійсним, а також порушення його прав цим правочином, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову.
У постановах від 08 грудня 2015 року у справі № 910/5927/15-г, від 28 липня 2014 року у справі № 910/21647/13, від 22 квітня 2014 року у справі № 912/856/13, від 29 січня 2015 року у справі № 910/12983/14, від   28 серпня 2014 року у справі № 925/19/14, від 20 жовтня 2015 року у справі   № 922/1207/15 Вищий господарський суд України, на думку заявника, дійшов протилежного висновку щодо застосування норм матеріального права, які регулюють правовідносини, пов'язані з визнанням господарського зобов'язання недійсним. 
Забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, про які йдеться у заяві, Верховний Суд України виходить із такого.   
При вирішенні справи судами встановлено, що 31 липня 2014 року  між ТОВ «Енерготехпром» (кредитор) та ПрАТ «СК «Мега-Поліс» (новий кредитор) укладено Договір, за умовами якого кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим Договором право вимоги до боржника ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар», а новий кредитор зобов'язався сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні Договору, яка визначена в пункті 3.9 Договору, та набути зазначене право вимоги за рамковим договором про надання послуг № 98у, укладеним 26 червня 2009 року між                 ТОВ «Енерготехпром» і ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар».
Пунктом 2.2 Договору встановлено, що загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається згідно із цим Договором, становить 1 101 853,09 грн.
Як передбачено пунктами 3.9-3.11 Договору, ціна договору складає суму грошових коштів у національній валюті України та визначається сторонами окремо. Новий кредитор здійснює оплату ціни Договору на поточний рахунок кредитора. Оплата ціни Договору вважається здійсненою в момент зарахування на поточний рахунок кредитора грошових коштів від нового кредитора у розмірі ціни Договору, яка визначається сторонами.
Зі змісту умов цього Договору вбачається, що грошова вимога до боржника уступається кредитором ТОВ «Енерготехпром» в обмін на грошові кошти, які новий кредитор ПрАТ «СК «Мега-Поліс» зобов'язався сплатити останньому, тобто за умовами оспорюваного Договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).
Водночас слід зазначити, що правовідносини стосовно  фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК.
Так, відповідно до частини першої статті 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
При цьому якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК).
Аналогічні положення закріплено й у пунктах 3.2 і 3.7 оспорюваного Договору, відповідно до яких сторони погодили, що після переходу до нового кредитора права вимоги у останнього виникає право на грошові кошти, які він отримає від боржника в якості погашення заборгованості за виконання зобов'язань за рамковим договором про надання послуг. Кредитор ТОВ «Енерготехпром» не відповідає перед новим кредитором ПрАТ «СК «Мега-Поліс» у випадку, якщо одержані новим кредитором від боржника суми будуть меншими від суми, сплаченої новим кредитором за цим Договором. 
Разом із тим щодо суб'єктного складу таких правовідносин частина третя статті 1079 ЦК визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно з визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.
Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 Закону).
За змістом частини першої статті 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою.
При цьому частинами першою та другою статті 7 зазначеного Закону передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. 
Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про страхування» предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.
Фінансову діяльність, пов'язану з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням, визначено статтею 31 Закону України «Про страхування».
Згідно зі статутом ПрАТ «СК «Мега-Поліс» предметом діяльності цієї компанії є страхування, перестрахування та фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.
Отже, ПрАТ «СК «Мега-Поліс» хоча і здійснює фінансово-господарську діяльність із надання певних послуг, однак при вирішенні справи судами залишилася не дослідженою та обставина, чи є          ПрАТ «СК «Мега-Поліс» фінансовою установою у розумінні                     Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 ГК, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили положень оспорюваного договору, не з'ясували правової природи цього правочину та відповідності його умов вимогам чинного законодавства, а відтак дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним. 
Крім того, вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду  з відповідним позовом, суди всіх інстанцій дійшли висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача оспорюваним правочином.
Проте такий висновок суду не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.  
Судами встановлено, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року у справі                     № 904/5722/14 про банкрутство ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар» (порушеною ухвалою цього ж суду від 05 серпня 2014 року) затверджено реєстр вимог кредиторів, до якого внесено, зокрема, вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» на суму основного боргу у розмірі                             48 316 829,63 грн, віднесені до 4 черги задоволення, пеню у сумі            10 365 963,65 грн - до  6 черги задоволення, інфляційні витрати у сумі     2 177 763,14 грн - до 4 черги задоволення, судовий збір у сумі                    1 218,00 грн - до 1 черги задоволення вимог кредиторів, і вимоги, забезпечені заставою, у сумі 29 379 707,86 грн - позачергово. 
Частиною першою статті 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Частиною першою статті 1 ГПК установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
За змістом частин першої, другої та дев'ятої статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею; вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, установлених цим Законом; погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в позачерговому порядку.
Відповідно до положень частин четвертої, п'ятої та шостої статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори мають на зборах кредиторів кількість голосів, пропорційну сумі вимог кредиторів, включених до реєстру вимог кредиторів, та кратну одній тисячі гривень.
Під час визначення кількості голосів кредиторів з правом вирішального голосу не враховуються суми неустойки (штрафу, пені), інші фінансові санкції, моральна шкода, судовий збір у справі про банкрутство, заявлені або сплачені кредиторами в провадженні у справі про банкрутство. 
До компетенції зборів кредиторів належить прийняття рішення про: визначення кількісного складу та обрання членів комітету кредиторів; дострокове припинення повноважень комітету кредиторів або окремих його членів; схвалення плану санації боржника в процедурі розпорядження майном; інші питання, передбачені цим Законом. 
На час дії процедур банкрутства збори кредиторів обирають комітет кредиторів у складі не більше ніж сім осіб. Вибори комітету кредиторів проводяться відкритим голосуванням більшістю голосів присутніх на зборах кредиторів, визначених відповідно до частини четвертої цієї статті. Кредитор, що має двадцять п'ять і більше відсотків голосів, автоматично включається до складу комітету кредиторів. Під час проведення процедур банкрутства інтереси всіх кредиторів представляє комітет кредиторів, утворений відповідно до цього Закону.
Враховуючи, що ПАТ «Укрсоцбанк» визнано кредитором у справі про банкрутство ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар», то участь у зборах кредиторів тих кредиторів, вимоги яких визнано на підставі договору, який не відповідає вимогам закону, прямо порушує майнові інтереси позивача.
Отже, ПАТ «Укрсоцбанк» має право на звернення з позовом у цій справі, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав кредитора не суперечить вимогам чинного законодавства. Тому висновок суду касаційної інстанції про те, що позивач не довів в установленому законом порядку факту порушення його прав і законних інтересів укладенням оспорюваного договору, не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить вимогам матеріального закону. 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32-34, 43, 82, 84 ГПК, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Відповідно до статті 111^23 ГПК Верховний Суд України розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Оскільки господарськими судами попередніх інстанцій зазначені фактичні обставини у справі не встановлено, а відсутність у Верховного Суду України процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухвалити нове рішення, то справу слід передати на розгляд суду першої інстанції згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 111^25 ГПК. 
Ураховуючи наведене, заява ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає частковому задоволенню, а постанова Вищого господарського суду України від 28 жовтня 2015 року, постанова Київського апеляційного господарського суду від 07 липня 2015 року та рішення Господарського суду м. Києва від 14 травня 2015 року у справі № 910/8670/15-г - скасуванню з передачею справи на розгляд до Господарського суду        м. Києва. 
Керуючись статтями 111^14 , 111^23 , 111^24 , 111^25 ГПК, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а : 
Заяву публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.
Постанову Вищого господарського суду України від 28 жовтня   2015 року, постанову Київського апеляційного господарського суду від 07 липня 2015 року та рішення Господарського суду м. Києва від              14 травня 2015 року у справі № 910/8670/15-г скасувати, справу передати на розгляд до Господарського суду м. Києва.
Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 111^16 ГПК.

Головуючий                                                                      О.І. Потильчак
Судді: | В.П. Барбара
| А.А. Ємець
| П.І. Колесник
| І.Б. Шицький