ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року                              м. Київ                              К/800/24307/14 

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
головуючого: судді   Мороза В.Ф., 
суддів:                      Донця О.Є.,
                                        Логвиненка А.О. 

розглянувши в порядку письмового провадження Київської міжрегіональної митниці Міндоходів на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2014 року у справі за позовом ТОВ "НАТІМПЕКС" до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про скасування рішення, картки відмови та повернення фінансової гарантії,

в с т а н о в и л а :
ТОВ "Натімпекс" звернулось з позовом про скасування рішення про коригування митної вартості товарів № 100270000/2013/700258/2 від 17.04.2013, картки № 100270000/2013/40295 про відмову в прийнятті митної декларації та повернення фінансової гарантії в сумі 8417,84 грн.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2014 року,  позов задоволено.   Скасовано рішення Київської регіональної митниці від 17.04.2013 №100270000/2013/700258/2 про коригування митної вартості товарів і картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів від 17.04.2013 №100270000/2013/40295. Повернуто позивачу надміру сплачені суми податку на додану вартість у розмірі 7347,77 грн. і мита в розмірі 1070,07 грн. з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві.
У касаційній скарзі Київська міжрегіональна митниця Міндоходів, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та відмовити в задоволенні позову. 
Судова колегія вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі контракту з Фірмою "БУДЖЭБЕЛ С.А. ВАСПА" (Туніс) (Продавець) № 02-12/2012 від 13.12.2012 та відповідно до специфікації № 2 від 06.03.2013 до вказаного контракту, інвойсу № FAC12/13-00588 від 14.03.2013, позивачем придбано товар (фініки сушені з кісточкою) у кількості 26250 кг (нетто), за ціною 1,69 дол. США/кг, загальною вартістю 44362,50 дол. США.
Даний товар подано до митного оформлення згідно з ВМД № 100270000/2013/197941 від 17.04.2013 та задекларовано його митну вартість відповідно до ст. 58 МК за першим методом (за ціною договору) у розмірі 354589,46 грн (44362,50 дол. США). 
За результатами розгляду поданих до митного оформлення документів відповідач,   вважаючи, що подані декларантом документи не дають змоги визначити митну вартість імпортованих товарів та містять розбіжності витребував від позивача додаткові документи згідно ст. 53 МК України, які у зв'язку із неможливістю їх надання позивачем не надані.
Не одержавши додаткові документи митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів 100270000/2013/700258/2 від 17 квітня 2013 року та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № 100270000/2013/40295 від 17 квітня 2013 року.
Виходячи з визначеної відповідачем митної вартості товару проведено митне оформлення товару, а позивачем сплачено ПДВ на 7347,77 грн та мито на 1070,07 грн більше.
Позивач, вважаючи рішення відповідача протиправними, звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до частини першої статті 53 МК у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
У частині другій цієї статті наведений перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів.
Частиною третьою статті 53 МК встановлено обов'язок декларанта або уповноваженої ним особи на письмову вимогу митного органу протягом 10  календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з положенням частини четвертої вказаної статті у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв'язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, подає (за наявності) визначені в ній документи.
Відповідно до частини першої статті 54 МК контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Аналізуючи зазначені норми Верховний Суд України у постанові від 30.06.2015 року (справа 21-591а15) зазначив, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов'язковою, оскільки з цією обставиною закон пов'язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Згідно з положеннями статті 57 МК визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 МК за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій зазначили, що митним органом  не було наведено обґрунтованих сумнівів у достовірності  проведеного позивачем розрахунку митної вартості товарів за ціною договору, тоді як подані позивачем додаткові документи були оформлені належним чином та не містили розбіжностей,  підтверджували вартість товару, їх дані піддавались обчисленню.
Враховуючи, що висновок судів, зроблений на підставі досліджених  ним матеріалів справи, відповідає висловленій Верховним Судом України правовій позиції, судова колегія вважає, що судами при вирішенні спору було правильно застосовано норми матеріального права.
Водночас, суд касаційної інстанції вбачає підстави для зміни судових рішень в частині повернення позивачу надмірно сплачених митних платежів, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 244^2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. 
В постанові Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15 зазначено, що: "Митне законодавство передбачає можливість виникнення правової ситуації, пов'язаної з поверненням помилково та/або надмірно сплачених митних платежів.
Ці платежі повертаються декларанту в порядку і на умовах, що встановлені у статті   301   МК, статті 43   ПК і статті 45   БК, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком повернення, на підставі його заяви та у визначений термін з дня прийняття висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації, про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи. 
Визначений вищевказаними нормативними актами порядок повернення помилково та/або надмірно сплачених сум митних платежів застосовується у випадку, коли між сторонами відсутній спір про право на повернення зазначених платежів.
Якщо між сторонами виник спір про правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень щодо повернення митних платежів, позивач має право заявити вимогу про визнання рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними, скасувати такі рішення та змусити його до виконання закону.  
При цьому повернення помилково та/або надмірно сплачених митних платежів з Державного бюджету України є виключними повноваженнями митних органів та органів державного казначейства, а відтак суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення таких платежів.
Разом з тим рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.
За таких обставин вимога позивача про стягнення надмірно сплачених митних платежів не є правильним способом захисту прав платника митних платежів.
Відповідно до пункту 43.5 статті 43 ПК та розділу ІІІ Порядку повернення, положення яких перекликаються між собою, контролюючий орган готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Тому у цьому випадку вимога позивача зобов'язати митний орган прийняти висновок про повернення з Державного бюджету України надмірно сплачених митних платежів та подати його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, може бути вказівкою на спосіб відновлення порушеного права. 
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення".
У зв'язку з цим, Верховний Суд України дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права є зобов'язання митний орган надати висновок про повернення надмірно сплачених митних платежів до казначейської служби.
Відповідно до ст. 225 КАС України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.
Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 225, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України,

п о с т а н о в и л а : 
Касаційну скаргу Київської міжрегіональної митниці Міндоходів задовольнити частково.
Змінити постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2014 року в частині зобов'язання повернути позивачу надміру сплачені платежі з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві. В цій частині зобов'язати Київську міжрегіональну митницю Міндоходів надати Головному управлінню Державної казначейської служби України у м. Києві висновок про повернення позивачу надмірно сплачених митних платежів у сумі 8417,84 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Рішення набирає законної сили через 5 днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянуте Верховним Судом України.

Судді:                                                                                          В.Ф. Мороз 
                                                                                
                                                                                          А.О. Логвиненко 
                                                                               
                                                                                          О.Є Донець