ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

"02" лютого 2016 р.                               м. Київ                                        К/800/698/15 

Вищий адміністративний суд України у складі:
головуючого судді | Розваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддів | Маслія В. І.,
| Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сансервіс" на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сансервіс" до Хмельницької митниці Міндоходів про визнання неправомірними дій, скасування рішення і картки відмови, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ТОВ "Сансервіс" звернулося до суду з адміністративним позовом до Хмельницької митниці, в якому просить визнати неправомірними дії відповідача щодо неприйняття митної вартості товару за основним методом та визначення митної вартості за третім методом; визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів                                            № 400000004/2012/000034/1 від 24 жовтня 2012 року, а також картку відмови                                              № 400040000/2012/00122; зобов'язати відповідача визначити митну вартість товару за основним методом - ціною контракту, а також зобов'язати відповідача зарахувати надмірно сплачені кошти у розмірі 23 493 грн. 71 коп. в рахунок майбутніх платежів позивача з митного оформлення (розмитнення) товарів.
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року, в позові відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
В запереченнях відповідач просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.
Судами встановлено, що позивачем в межах контракту від 16 травня 2012 року                                 № 16/05-2012 за ВМД №400000000/2012/909730 на митну територію України ввезено товар на умовах поставки "Ікотермс-2010" - "франко-завод".
Митна вартість товару визначена за першим методом (ціною договору).
Рішенням № 400000004/2012/000034/1 від 24 жовтня 2012 року митницею визначено митну вартість товару за третім методом (другорядним методом) у зв'язку з неподанням позивачем до митного оформлення документів, які підтверджують складові митної вартості.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся з цим позовом.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про правомірність оскарженого рішення митниці, оскільки позивач зобов'язаний був надати митному органу при поданні митної декларації документи, що підтверджують вартість пакування товару.
Колегія суддів не погоджується з висновками судів.
Статтями 49, 51, 52, 53, 57, 58 Митного кодексу України встановлено, що митна вартість товарів, які ввозяться на митну територію України, відповідно до митного режиму імпорту, за загальним правилом обчислюється за першим методом визначення митної вартості товарів, тобто за ціною договору. 
Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
Згідно із ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України до переліку документів, які декларант повинен подавати для підтвердження митної вартості товару, заявленої у декларації, і методу, обраного для її обчислення, належать: декларація митної вартості, зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності, рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу), якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару, транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню, якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Частиною 3 ст. 53 Митного кодексу України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Аналіз наведених статей свідчить, що обов'язок доведення митної ціни товару лежить на позивачу. При цьому митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи. 
Такою імперативною умовою є наявність обґрунтованих сумнiвiв у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів. При цьому в розумінні наведених статей сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбiжностi, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. 
Відтак, наведені приписи зобов'язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали вiдповiднi сумніви, причини неможливості їх перевірки на пiдставi наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхiднiсть перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовiрностi.
Встановивши вiдсутнiсть достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхiднi для підтвердження того чи іншого показника.
Ненаведення митницею в рішенні про коригування митної вартості товарів належних та допустимих доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовiрностi наданої iнформацiї, витребовування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний метод, визначення митної вартості товарів.
Частиною 4 ст. 54 МК України передбачено обов'язок митного органу письмово надавати інформацію декларанту про причини, за яких заявлена ним митна вартість не може бути визначена.  
Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24 травня 2012 року № 598 «Про затвердження форми рішення про коригування митної вартості товарів, Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів та Переліку додаткових складових до ціни договору», зареєстрованого Міністерством юстиції України 01 червня 2012 року за № 883/21195, митним органом при визначенні митної вартості товарів у Графі 33 зазначаються причини, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), у тому числі: неподання основних документів, які підтверджують відомості про заявлену митну вартість товарів (згідно з переліком та відповідно до умов, наведених у статті 53 Кодексу); невірно проведений розрахунок митної вартості; невідповідність обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 розділу III Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Суди обох інстанцій погодились з митницею, що, обґрунтовуючи сумніви у правильності зазначеної митної вартості, митниця обґрунтовано посилалась на те, що позивач зобов'язаний був надати митному органу при поданні митної декларації документи, що підтверджують вартість пакування товару відповідно до п.п. "в" п. 1 ч. 10 ст. 58 МК України.
Так, відповідно до п.п. "в" п. 1 ч. 10 ст. 58 Митного кодексу України при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема, витрати, понесені покупцем на вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов'язаних із пакуванням.
Між тим умови зовнішньоекономічного контракту не передбачають, що до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товар, не включається вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт.
При цьому, обов'язок продавця сплатити витрати, пов'язані з упаковкою, необхідною для перевезення товару, відповідно до умов поставки товару EXW Інкотермс-2000 не свідчить, що ціна за товар не включає вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт.
Згідно із ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Оцінивши докази з точки зору їх відповідності висновкам, викладеним у рішеннях судів, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у митного органу не було підстав витребовувати у декларанта додаткові документи, оскільки сумніви з підстав, викладених у оскаржуваному рішенні, не обґрунтовані у розумінні ст. 53 Митного кодексу України, а отже, митниця не спростувала числові значення складових митної вартості товарів такими сумнівами.
Таким чином визначення відповідачем митної вартості товару та коригування її за другорядним методом здійснено з порушенням вимог митного законодавства України, що є підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень, оскільки митницею витребувано додаткові документи за відсутності будь-яких обґрунтованих сумнівів у правильності визначення митної вартості товару, всупереч підтверджених всіх складових під час подання МД.
Щодо позовних вимог про зобов'язання вчинити певні дії, то суд касаційної інстанції зазначає таке.
Статтею 301 МК визначено механізм повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу чи помилково та/або надмірно сплачених до бюджету.
У разі якщо після сплати декларантом податків і зборів (обов'язкових платежів) згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, буде прийнято рішення про застосування митної вартості, заявленої декларантом, сума надміру сплачених податків і зборів (обов'язкових платежів) повертається декларанту у порядку, передбаченому Порядком повернення (затверджений наказом Державної митної служби України від 20 липня 2007 року № 618 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 року за № 1097/14364) та Порядком взаємодії (затверджений наказом Державної митної служби України Державного казначейства України від 20 липня 2007 року № 611/147 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 року за № 1095/14362), на підставі його заяви та у місячний термін з дня прийняття висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації, про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи.
При цьому за Порядком взаємодії основною умовою повернення коштів є обов'язкова їх сплата та зарахування на рахунки відповідного бюджету. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховний Суд України від 15 квітня 2014 року у справі № 21-21а14.
Крім того, у постанові від 7 вересня 2012 року (справа № 21-242а12) Верховний Суд України висловив таку правову позицію: аналіз статті 266 МК, а також положень Порядку здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 квітня 2008 року № 339, та Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2006 року № 1766, дає підстави вважати, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки, контролю правильності обчислення декларантом та визначення митної вартості. З урахуванням наведеного суд, постановляючи рішення про стягнення надмірно сплачених митних платежів, фактично визначає митну вартість ввезеного товару, чим підміняє митний орган.
За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Оскільки висновки судів ґрунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального та процесуального права, то скаргу позивача слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу  адміністративного  судочинства  України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сансервіс" задовольнити частково.
Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів                 № 400000004/2012/000034/1 від 24 жовтня 2012 року.
Визнати протиправною та скасувати картку відмови № 400040000/2012/00122 від 24 жовтня 2012 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили  через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: