ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2015 р.                               м. Київ                              К/800/59366/14 
Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: 
Лосєва А.М., 
Бившевої Л.І., 
Шипуліної Т.М., 
за участю секретаря                                                Титенко М.П.
представників        сторін:
позивача                                                             Прокоф"євої Л.С.
відповідача                                                             не з"явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу          Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного
                              управління Міндоходів у м. Києві
на постанову           Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 вересня 2013 року
та ухвалу                    Київського апеляційного адміністративного суду від 13           листопада 
                               2014 року
у справі                     № 826/9028/13-а
за позовом                    Публічного акціонерного товариства «Державна продовольча зернова
                              корпорація України»
до                              Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного 
                              управління Міндоходів у м. Києві
про                              визнання протиправними дій та скасування податкового 
                              повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:
Публічне акціонерне товариство «Державна продовольча зернова корпорація України» (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі - відповідач, податковий орган) про визнання протиправними дій щодо складання та підписання акта документальної позапланової невиїзної перевірки позивача від 08 травня 2013 року № 442/22.2/37243279, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28 травня 2013 року № 0007272202.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року, адміністративний позов задоволено.
Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 вересня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських відносин з ТОВ «САНОІЛ ТОРГ» за період з 01 січня 2010 року по 31 березня 2013 року. За результатами вказаної перевірки складено акт від 08 травня 2013 року №      442/22.2/37243279.
Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: п. 198.1, п. 198.6 ст. 198, п.      201.4, п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість на 1641643,00 грн. 
Підставою для вказаних висновків податкового органу стала відсутність, на думку останнього, реального виконання господарських операцій позивача з ТОВ «Саноіл Торг».
У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки позивачем винесено податкове повідомлення-рішення від 28 травня 2013 року № 0007272202, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 2461745,00 грн., у тому числі за основним платежем - на 1641643,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 820582,00 грн.
Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 86.1 ст. 86 Податкового кодексу України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами органу державної податкової служби та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов'язаний його підписати.
Згідно з п. 86.3 ст. 86 Податкового кодексу України, акт (довідка) документальної виїзної перевірки, що визначено статтями 77 і 78 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами органу державної податкової служби, які проводили перевірку, та реєструється в органі державної податкової служби протягом п'яти робочих днів з дня, що настає за днем закінчення установленого для проведення перевірки строку (для платників податків, які мають філії та/або перебувають на консолідованій сплаті, - протягом 10 робочих днів).
На підставі аналізу вищезгаданих норм, колегія суддів дійшла висновку, що у разі виявлення під час перевірки порушень податкового законодавства складання акта перевірки та його підписання є обов'язком службових осіб відповідача, а тому відповідні дії не є протиправними. Натомість оцінка відповідних висновків перевірки має надаватись під час встановлення правомірності винесеного на підставі акта перевірки податкового повідомлення-рішення.
З огляду на вищевикладене, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 вересня 2013 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо складання та підписання акта документальної позапланової невиїзної перевірки позивача від 08 травня 2013 року № 442/22.2/37243279 є протиправними та підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судами попередніх інстанцій визнано протиправними дій відповідача щодо складання та підписання акта документальної позапланової невиїзної перевірки позивача від 08 травня 2013 року №      442/22.2/37243279, водночас, фактично відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
Щодо правомірності скасування судами попередніх інстанцій податкового повідомлення рішення від 28 травня 2013 року № 0007272202 колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.
Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. 
Пункт 198.2 названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. 
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. 
Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.
Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірки, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.
Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-1539а15. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем укладено договір купівлі-продажу сої № 232/222 від 29 грудня 2012 року з ТОВ "Саноіл Торг". На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано: специфікації, акти приймання-передачі товару, видаткову накладну, податкову накладну, товарно-транспортні накладні, реєстри товарно-транспортних накладних, складські квитанції, платіжні доручення.
Придбана у ТОВ "Саноіл Торг" соя в подальшому експортована позивачем нерезиденту - Orexim Limited (Единбург, Велика Британія), що підтверджується вантажною митною декларацією.
В касаційній скарзі податковий орган зазначає, що позивачем не доведена реальність здійснених господарських операцій. При цьому, жодних обґрунтувань вказаних доводів податкового органу касаційна скарга не містить, а її зміст зводиться виключно до цитування окремих норм податкового законодавства.
Водночас, фактичне виконання господарських зобов'язань підтверджується первинними документами, які належним чином досліджено судами першої та апеляційної інстанцій, укладений правочин відповідає економічному змісту та діловій меті, отримані блага використані позивачем у власній господарській діяльності, а здійснені господарські операції спричинили зміни в структурі його активів.
Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскарженого податкового повідомлення-рішення. 
Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій        не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 210, 214, 215, 220, 221, 223, 224, 229, 230, 231, ч.      5 ст.      254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві задовольнити частково.
2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 вересня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року у справі №      826/9028/13-а скасувати в частині визнання протиправними дій Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м.        Києві щодо складання та підписання акта документальної позапланової виїзної перевірки Публічного акціонерного товариства «Державна продовольча зернова корпорація України» від 08 травня 2013 року №      442/22.2/37243279.
3. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству «Державна продовольча зернова корпорація України» у задоволенні позовних вимог.
4. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 вересня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року у справі №      826/9028/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту постановлення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239^1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя | (підпис) | А.М. Лосєв
Судді: | (підпис) | Л.І. Бившева
| (підпис) | Т.М. Шипуліна