П ОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 лютого 2016 року                                                                                        м. Київ

Судова палата у цивільних справах 
Верховного Суду України в складі:

головуючого | Сімоненко В.М.,
суддів: | Гуменюка В.І., | Лященко Н.П., | Охрімчук Л.І.,
| Романюка Я.М., | Сеніна Ю.Л., | Яреми А.Г.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до ОСОБА_9, Брюховицької селищної ради Львівської області, треті особи: управління Держземагентства у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Стефанюк Оксана Ігорівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Урумова Жанна Михайлівна, ОСОБА_12, про скасування рішення, визнання договору недійсним, визнання державного акта нечинним і витребування майна, за зустрічним позовом  ОСОБА_9 до Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради про визнання права власності за заявою ОСОБА_9 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року, 
в с т а н о в и л а : 
У січні 2012 року прокурор Шевченківського району м. Львова звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею 0,1503 га), які розташовані в АДРЕСА_1, є землями лісового фонду, що належать до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), і перебували в державній власності.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року зобов'язано Брюховицьку селищну раду прийняти рішення про відчуження товариству з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн» (далі - ТОВ «Новобуддизайн») земельної ділянки площею 8,8643 га, що розташована в АДРЕСА_1 й перебуває в оренді цього товариства, для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру та укласти з ТОВ «Новобуддизайн» договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.
На виконання цього судового рішення 23 жовтня 2008 року Брюховицька селищна рада прийняла рішення № 618, на підставі якого 5 листопада 2008 року між селищною радою й ТОВ «Новобуддизайн» було укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки загальною площею 8,8643 га, з яких:           1,8 га - для житлового будівництва та 7,0643 га - для будівництва об'єктів дошкільного спортивно-навчального центру.
25 грудня 2008 року між ТОВ «Новобуддизайн» (продавець) і ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_12 (покупці) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (з одночасним поділом її в натурі) загальною площею 1,8 га для громадсько-житлового будівництва.
11 червня 2009 року ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельну ділянку площею 0,7931 га таким особам: ОСОБА_17 -420/7931 ідеальних часток земельної ділянки, а також ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_9 - по 1503/7931 ідеальних часток кожному й ОСОБА_8,  ОСОБА_20 - по 1501/7931 ідеальних часток кожному.
10 липня 2009 року зазначені покупці уклали між собою договір про поділ земельної ділянки, яка є спільною частковою власністю.
6 серпня 2009 року ОСОБА_9 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1503 га, кадастровий номер НОМЕР_2.
Посилаючись на те, що ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 червня 2010 року рішення цього ж суду від                 19 листопада 2004 року скасовано, а також на те, що Брюховицька селищна рада з перевищенням повноважень здійснила відчуження зазначеної земельної ділянки, яка відноситься до лісів першої групи, прокурор Шевченківського району м. Львова просив: поновити строк для звернення до суду; визнати незаконним і скасувати рішення Брюховицької селищної ради від 23 жовтня 2008 року № 618; визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки від 5 листопада та 25 грудня 2008 року в частині передачі у власність ОСОБА_12 земельної ділянки, від 11 червня 2009 року в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_9, а також договір поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, від 10 липня 2009 року; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 6 серпня 2009 року ОСОБА_9; витребувати в останньої земельну ділянку та зобов'язати повернути її в розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.
У квітні 2012 року ОСОБА_9 звернулася до суду із зустрічним позовом до Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради про визнання права власності, який мотивувала тим, що набула право власності на спірну земельну ділянку добросовісно, виконавши при цьому всі передбачені законом дії а тому має право на власний розсуд розпоряджатися нею.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня         2013 року первісний задоволено частково. Поновлено строк звернення до суду. Витребувано у ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1503 га, кадастровий номер НОМЕР_2. Зобов'язано ОСОБА_9 повернути спірну земельну ділянку в розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України. У решті позову прокурора Шевченківського району                     м. Львова та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено. 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 лютого 2015 року рішення районного суду в частині відмови в задоволенні вимог прокурора Шевченківського району м. Львова про скасування рішення та визнання договорів недійсними скасовано, провадження у справі в цій частині закрито, в іншій частині рішення суду першої інстанції  залишено без змін. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року відмовлено ОСОБА_9 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 лютого 2015 року. 
У поданій  заяві ОСОБА_9 порушує питання про скасування ухвалених у справі судових рішень і  ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог з  передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
На підтвердження своїх доводів ОСОБА_9  наводить  ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року (№ 6-23541св13), 16 жовтня 2013 року                             (№ 6-29724св13), 29 січня 2014 року (№ 6-46664св13). 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява про перегляд оскаржуваних судових рішень не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Відповідно до змісту статті 360^4 ЦПК України Верховний Суд України скасовує судове рішення у справі, яка переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, якщо установить, що воно є незаконним. 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею 0,1503 га), які розташовані в АДРЕСА_1, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження земельні ділянки перебували в державній власності.
Згідно з Проектом організації і розвитку лісового господарства Львівського державного лісового господарства, затвердженого Державним комітетом лісового господарства України, за функціональним зонуванням лісопарку квартал 44 Брюховицького лісництва віднесено до зони масового відпочинку; землі цього кварталу перебували у складі державного лісового фонду, у тому числі й спірна земельна ділянка. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1997 року № 1391 «Про внесення змін до переліку населених пунктів, віднесених до курортних» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1997_12_15/pravo1/KP971391.html?pravo=1> селище Брюховичі віднесено до категорії курортних.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів трудящих від 12 січня 1978 року № 14 зазначені земельні ділянки відносяться до земель рекреаційного призначення.  
Рішеннями Брюховицької селищної ради від 11 березня 2004 року № 245 та 18 березня 2004 року № 263 було вилучено земельні ділянки, ліси  першої групи у кварталі 44 з державного лісового фонду Брюховицького лісництва Львівського державного лісового господарства загальною площею 19,1 га і віднесено їх до земель селища рекреаційного призначення.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від                    14 лютого 2005 року визнано неправомірними та скасовано рішення Брюховицької селищної ради від 11 березня 2004 року № 245 та 18 березня 2004 року № 263 з тих підстав, що за нормами частини дев'ятої -статті 149 Земельного кодексу України (далі  ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_940/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1>; у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, лісів першої групи площею понад 10 га, а також земельних ділянок природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення належить виключно до компетенції Кабінету Міністрів України; порядок погодження питань, пов'язаних з вилученням цих земельних ділянок, установлений статтею 151 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588399/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1>. 
Зазначене рішення Шевченківського районного суду м. Львова від               14 лютого 2005 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2005 року, ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 серпня 2005 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 жовтня 2009 року.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року зобов'язано Брюховицьку селищну раду прийняти рішення про відчуження ТОВ «Новобуддизайн» земельної ділянки площею  8,8643 га, що розташована в АДРЕСА_1 та перебуває в оренді цього товариства, для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру й укласти з ТОВ «Новобуддизайн» договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.
23 жовтня 2008 року Брюховицька селищна рада прийняла рішення, на підставі якого 5 листопада 2008 року між радою й ТОВ «Новобуддизайн» було укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки.
25 грудня 2008 року між ТОВ «Новобуддизайн» (продавцем) і        ОСОБА_12 (покупцем) та ще трьома фізичними особами (покупцями) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з одночасним поділом її в натурі.
11 червня 2009 року ОСОБА_12 (продавець) на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельну ділянку площею 0,1503 га               ОСОБА_9 (покупцю) в розмірі 1503/7931 ідеальних часток земельної ділянки, а також іще п'яти фізичним особам (покупцям) у різних частках.
10 липня 2009 року ці покупці уклали між собою договір про поділ земельної ділянки, що є у спільній частковій власності.
6 серпня 2009 року  ОСОБА_9 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1503 га, що розташована в АДРЕСА_1
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від  15 червня 2010 року рішення цього ж суду від 19 листопада 2004 року скасовано в порядку перегляду за нововиявленими обставинами; провадження у справі закрито.
Ухвалюючи рішення про поновлення строку звернення до суду та задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки й зобов'язання повернути її в розпорядження держави, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції,  виходив з наявності правових підстав для витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача згідно з нормами статті 388 ЦК України, оскільки така земельна ділянка перебувала в державній власності та вибула з володіння власника - держави поза його волею. 
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про скасування рішення Брюховицької селищної ради й визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від                    5 листопада 2008 року, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2012 року було вирішено спір про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме: указане рішення селищної ради скасовано й визнано недійсним зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1979/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, частини першої статті 310 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2101/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.
Суд касаційної інстанції погодився з такими висновками суду першої інстанції в частині, що залишена без змін, та суду  апеляційної інстанції, вказавши на правильне застосування судами  норм матеріального права.
Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року (№ 6-23541св13) та            16 жовтня 2013 року (№ 6-29724св13), на які як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права посилається у своїй заяві ОСОБА_9, касаційний суд, скасувавши рішення судів попередніх інстанції та передавши справу за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах  держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив про те, що суди не в повній мірі визначилися з характером спірних правовідносин та правою нормою, що підлягає застосуванню до них, зокрема статтею 388 ЦК України.
Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від   29 січня 2014 року                           (№ 6-46664св13) не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, оскільки її скасовано постановою Верховного Суду України від 1 липня 2015 року                 (№ 6-50цс15).
Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 388 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. 
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції цієї норми матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого. 
Згідно зі -статтею 7 Лісового кодексу України (далі  ЛК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825223/ed_2014_12_28/pravo1/T385200.html?pravo=1>) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права  власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_13/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1>, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
Відповідно до статті 8 ЛК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825228/ed_2014_12_28/pravo1/T385200.html?pravo=1> у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
Згідно зі статтею 13 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_111/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 84 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_501/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. 
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі  лісогосподарського  призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_501/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних відносин). 
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (частини друга, третя статті 56 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_331/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).  
Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування  надаються  в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським  підприємствам,  іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_587941/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин; частина перша статті 17 ЛК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825268/ed_2014_12_28/pravo1/T385200.html?pravo=1>). 
За змістом статті 31 ЛК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825411/ed_2014_12_28/pravo1/T385200.html?pravo=1> (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) та статті 21 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_152/ed_2015_09_01/pravo1/T990586.html?pravo=1> (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.
Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825357/ed_2014_12_28/pravo1/T385200.html?pravo=1> у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).
Стаття 57 ЛК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825574/ed_2014_12_28/pravo1/T385200.html?pravo=1> визначає порядок та умови зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.
Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_940/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_954/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1>. 
У справі, яка переглядається, суд установив, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею 0,042 га), які розташовані в АДРЕСА_1, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи та перебували в державній власності, жодних дій щодо розпорядження цими земельними ділянками Кабінет Міністрів України не вчиняв. 
Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між особами зобов'язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.
Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.
Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>). 
Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходили суди першої та  апеляційної інстанцій, з висновком яких погодився суд касаційної інстанції, у справі, яка переглядається, установивши, що спірна земельна ділянка, яка була відчужена за рішенням селищної ради, належить до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій). На час прийняття селищною радою рішення про її відчуження земельна ділянка перебувала в державній власності і вибула з володіння власника - держави поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження нею належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження цією земельною ділянкою Кабінет Міністрів України не вчиняв, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування вказаної земельної ділянки в добросовісного набувача згідно з нормами статті 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>. 
Отже, суд касаційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин статтю 388 ЦК України, яка підлягала застосуванню, і дійшов обгрунтованого висновку про витребування  спірної  земельної ділянки в добросовісного набувача ОСОБА_9 та повернення ділянки у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України. 
За таких обставин вважати заяву обґрунтованою немає підстав. 
Керуючись статтями 355, 360^3 , 360^5 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1759/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України 
п о с т а н о в и л а : 
У задоволенні заяви ОСОБА_9 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року відмовити.
Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України. 
Головуючий                                                                                                                             В.М. Сімоненко       

Судді :                                                                                                                                  В.І. Гуменюк 
Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук
Я.М. Романюк
Ю.Л. Сенін
А.Г. Ярема