П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ            

13 січня 2016 року | м. Київ
Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у складі:

головуючого         Потильчака О.І.,                                   
суддів:                                Барбари В.П., Берднік І.С., Ємця А.А., 
                                Жайворонок Т.Є., Колесника П.І., Шицького І.Б., -

за участю представників:
приватного підприємства
«Юридично-інвестиційна група» -                       Островерхого С.А.,        
                                     
приватного підприємства
«Євро-Альянс»  -                                                   Шульженка Д.Ю.,
          
приватного підприємства
«Альянс-Інвест»                                                          Отцевича Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву приватного підприємства «Юридично-інвестиційна група» (далі - ПП «Юридично-інвестиційна група») про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 19 серпня           2015 року у справі № 922/5094/14 за позовом приватного підприємства «Альянс-Інвест» (далі - ПП «Альянс-Інвест») в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Лєснова Сергія Олександровича до приватного підприємства «Євро-Альянс» (далі - ПП «Євро-Альянс»),                      ПП «Юридично-інвестиційна група», треті особи: фізична особа - підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_8, товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторське бюро «Стягнемо борги» (далі - ТОВ «Колекторське бюро «Стягнемо борги»), про визнання авалів недійсними,             
в с т а н о в и л а:

Суб'єкт права на звернення до Верховного Суду України у заяві порушує питання про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 19 серпня 2015 року у справі № 922/5094/14 із підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини першої статті 111^16 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), в якій просить скасувати усі постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
У заяві про перегляд постанови ПП «Юридично-інвестиційна група» посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статей  234, 261, 267, 558 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статей 30-32 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, внаслідок чого, на думку заявника, було ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.
В обґрунтування заяви ПП «Юридично-інвестиційна група» надано копії постанов Вищого господарського суду України від 02 квітня 2013 року у справі № 5013/574/12, від 04 грудня 2013 року у справі № 5006/15/116пд/2012, від 07 серпня 2012 року у справі № 5006/13/23/2012, від 30 червня 2015 року у справі № 922/4602/14, від 08 жовтня 2013 року у справі № 908/1131/13, копії постанов Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі                                           № 5013/492/12 (3-59гс14), від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. 
ТОВ «Колекторське бюро «Стягнемо борги» і ФОП ОСОБА_8 не скористалися правом на участь їх представників у судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників             ПП «Юридично-інвестиційна група», ПП «Євро-Альянс», ПП «Альянс-Інвест», перевіривши наведені суб'єктом звернення обставини, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій у межах наданих їм процесуальним законом повноважень, предметом позову у справі № 922/5094/14 є визнання недійсними авалів, вчинених               ПП «Альянс-Інвест» на шести переказних векселях на загальну суму 12 270 786,54 грн, та визнання недійсними зобов'язань за цими авалями. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що авалювання ПП «Альянс-Інвест» цих векселів було спрямовано на створення штучної кредиторської заборгованості для збільшення кількості голосів у процедурі банкрутства позивача, підприємство не мало на меті здійснювати оплату за авальованими ним векселями, оскільки за даними фінансової звітності, упродовж 2008-2010 рр. діяльність підприємства була збитковою і воно не мало жодної можливості виконати відповідні зобов'язання, тому правочини щодо авалювання векселів є фіктивними, такими, що не спрямовані на настання правового результату, зумовленого ними, та підлягають визнанню недійсними. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 19 січня        2015 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсними авалі, вчинені ПП «Альянс-Інвест» на загальну суму 12 270 786,54 грн на шести переказних векселях. У задоволенні позовних вимог про визнання недійсними зобов'язань за авалями відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 19 серпня      2015 року зазначені судові рішення залишено без змін.
Вищий господарський суд України, посилаючись на положення Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, законів України «Про обіг векселів в Україні» і «Про цінні папери та фондовий ринок», статей 203, 215, 234 ЦК, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ПП «Альянс-Інвест» не мало на меті здійснювати оплату за авальованими ним векселями, оскільки на момент авалювання векселів підприємство перебувало у стані стійкої фінансової неплатоспроможності та не мало можливості виконувати зобов'язання за авалями, вчиненими на векселях. 
Отже, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що оспорювані авалі було вчинено без наміру створення реальних правових наслідків, обумовлених цими правочинами, тобто без мети та можливості реального виконання авалістом узятих на себе обов'язків, були спрямовані виключно на створення штучної заборгованості у       ПП «Альянс-Інвест» перед іншими особами і безпідставне створення домінуючого кредитора у процедурі банкрутства, у зв'язку з чим ці авалі є фіктивними та правомірно були визнані судами недійсними. 
У постановах від 02 квітня 2013 року у справі № 5013/574/12, від 04 грудня 2013 року у справі № 5006/15/116пд/2012, від 07 серпня     2012 року у справі № 5006/13/23/2012 Вищий господарський суд України, на думку заявника, дійшов протилежного висновку щодо застосування положень статті 234 ЦК при розгляді аналогічних спорів та зазначив, що часткове виконання сторонами умов договору купівлі-продажу векселів не є підставою вважати такий договір фіктивним.
Припиняючи провадження у справі № 922/4602/14 за позовом приватного підприємства в особі ліквідатора про визнання зобов'язань за авалями недійсними, Вищий господарський суд України виходив із того, що спори про визнання недійсними договорів за участю боржника, якщо такі правочини безпосередньо пов'язані з провадженням у справі про банкрутство (формування ліквідаційної маси боржника, розгляд кредиторських вимог боржника та ін.), вирішуються у межах провадження у справі про банкрутство.
Вищий господарський суд України, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності у справі № 908/1131/13, відхилив посилання позивача на те, що перебіг строку позовної давності починається з моменту виявлення керуючим санацією дебіторської заборгованості в межах справи про банкрутство позивача, та зазначив, що початок перебігу такого строку встановлено законом і не може бути змінено сторонами, а позовна вимога заявляється про захист прав саме юридичної особи, а не прав її керівника.
У постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 5013/492/12 (3-59гс14) викладено правовий висновок про те, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК). 
Частиною сьомою статті 261 ЦК передбачено, що винятки з правила частини першої цієї статті можуть бути встановлені законом. 
Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними угод боржника) не встановлено, отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.
У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 викладено правовий висновок про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Викладене свідчить про неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права судом касаційної інстанції, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
Забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, про які йдеться у заяві, Верховний Суд України виходить із такого.   
Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються зокрема, Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, законами України «Про обіг векселів в Україні» і «Про цінні папери та фондовий ринок».
Так,  за змістом статті 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю). Векселі можуть бути прості або переказні та існують виключно у документарній формі. Особливості видачі та обігу векселів,  здійснення операцій з  векселями, погашення вексельних зобов'язань та стягнення за векселями визначаються законом.
Згідно з визначенням термінів, викладеним у Положенні про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України, затвердженим постановою правління Національного банку України 16 грудня 2002 року № 508, аваль - це вексельне поручительство,  за яким особа (аваліст), яка його здійснює,  бере на себе відповідальність перед власником векселя за виконання  векселедавцем, акцептантом або індосантом зобов'язань щодо оплати цього векселя. Аваль виражається словами «вважати за аваль» або будь-яким іншим рівнозначним формулюванням, оформляється на векселі або на алонжі, підписується авалістом. 
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що               25 грудня 2009 року ТОВ «Колекторське бюро «Стягнемо борги» видало шість переказних векселів на загальну суму 12 270 786,54 грн: 
1) АА 0079209 на суму 7 530 786,54 грн; перший векселедержатель - ФОП ОСОБА_8; платник (трасат, акцептант) -    ПП «Євро-Альянс»; оплата - за пред'явленням, без протесту, але не раніше 31 грудня 2056 року;
2) АА 0079210 на суму 2 100 000,00 грн; перший векселедержатель - ФОП ОСОБА_8; платник (трасат, акцептант) -     ПП «Євро-Альянс»; оплата - за пред'явленням, без протесту, але не раніше 31 грудня 2033 року;
3) АА 0079211 на суму 1 200 000,00 грн; перший векселедержатель - ФОП ОСОБА_8; платник (трасат, акцептант) -    ПП «Євро-Альянс»; оплата - за пред'явленням, без протесту, але не раніше 31 грудня 2028 року;
4) АА 0079212 на суму 750 000,00 грн; перший векселедержатель-  ФОП ОСОБА_8; платник (трасат, акцептант) - ПП «Євро-Альянс»; оплата - за пред'явленням, без протесту, але не раніше 31 грудня        2023 року;
5) АА 0079213 на суму 450 000,00 грн; перший векселедержатель- ФОП ОСОБА_8; платник (трасат, акцептант) - ПП «Євро-Альянс»; оплата - за пред'явленням, без протесту, але не раніше 31 грудня       2018 року;
6) АА 0079214 на суму 240 000,00 грн; перший векселедержатель- ФОП ОСОБА_8; платник (трасат, акцептант) - ПП «Євро-Альянс»; оплата - за пред'явленням, без протесту, але не раніше 31 грудня       2013 року.
31 травня 2010 року між ФОП ОСОБА_8 (продавець),               закритим акціонерним товариством інвестиційною компанією  «Обрій Капітал» (торговець) і ПП «Юридично-інвестиційна група» (покупець) укладено договір купівлі-продажу векселів № В2731-Б2730, відповідно до умов якого ПП «Юридично-інвестиційна група» придбало, зокрема,                 6 переказних векселів на загальну суму 12 270 786,54 грн, набувши статусу їх держателя.
Згідно з актом прийому-передачі векселів від 31 травня 2010 року зазначені цінні папери передано продавцем та прийнято покупцем без заперечень.
На цих векселях ПП «Альянс-Інвест» і приватне підприємство «Меблевий Альянс» (далі - ПП «Меблевий Альянс») (запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи від 06 жовтня     2014 року) як авалістами було вчинено авалі шляхом зазначення на кожному переказному векселі: «Як аваліст за ПП «Євро-Альянс».
Звертаючись до суду з позовом про визнання зазначених авалів недійсними, ПП «Альянс-Інвест» в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Лєснова С.О. послалося на фіктивність цих правочинів, що є підставою для визнання їх недійсними. 
Визнавши позов у цій частині обґрунтованим, суди всіх інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваних авалів недійсними.
Проте з такими висновками суду погодитися не можна.
Вексельні правочини (зокрема щодо видачі, акцептування, індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються як нормами спеціального вексельного законодавства, так і загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання, а тому за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми ЦК з урахуванням їх особливостей.
Водночас слід зазначити, що аваль, дійсність якого оспорюється у справі, яка розглядається, за своєю правовою природою є вексельною порукою, правове регулювання якої здійснюється спеціальними нормами Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, оскільки ці зобов'язання на відміну від поруки і гарантії мають особливий характер щодо учасників цих відносин, порядку вчинення і виконання, підстав і строків пред'явлення вимог.
Відповідно до статті 32 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі аваліст відповідає так само, як і та особа, зобов'язання якої він забезпечив. Його зобов'язання є дійсним навіть у тому разі, якщо те зобов'язання, яке він забезпечував, виявиться недійсним із будь-якої іншої причини, ніж дефект форми.
Отже, якщо судом буде встановлено, що забезпечене авалем зобов'язання за векселем є недійсним через дефект форми, то зобов'язання аваліста також визнається недійсним. У цьому разі до аваліста не може бути пред'явлено вимогу в порядку, передбаченому нормами цивільного законодавства, як до поручителя чи гаранта.
У судових рішеннях суди всіх інстанцій послалися на фіктивність одностороннього правочину щодо авалювання векселів як на підставу для визнання оспорюваних авалів недійсними, проте всупереч вищенаведеним нормам спеціального закону не встановили та не зазначили в рішенні про наявність чи відсутність дефекту форми векселів, зобов'язання за якими забезпечено вексельною порукою, що є необхідною умовою для правильного вирішення спору. 
Разом із тим судами встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 30 липня 2010 року у справі № 15/223-10 задоволено позов ПП «Юридично-інвестиційна група» про стягнення солідарно з ПП «Альянс-Інвест», ПП «Євро-Альянс», ПП «Меблевий Альянс» 218 940 000,00 грн заборгованості за векселями, у тому числі за шістьма переказними векселями, які є предметом позову у справі,  що розглядається, з мотивів доведеності позовних вимог та неспростування відповідачами заборгованості перед позивачем як держателем векселів. 
Однак судами при вирішенні справи, яка розглядається, не надано належної правової оцінки зазначеним обставинам з урахуванням того, що законний векселедержатель не зобов'язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними та дійсними, а доведення протилежного - обов'язок особи, якій пред'явлено вимогу за векселем.
Крім того, судами встановлено, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 14 червня 2010 року порушено провадження у справі  № Б-39/72-10 про банкрутство ПП «Альянс-Інвест». 
Постановою Господарського суду Харківської області від 23 січня 2012 року ПП «Альянс-Інвест» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, а ухвалою цього ж суду від 10 травня 2012 року ліквідатором ПП «Альянс-Інвест» призначено арбітражного керуючого Лєснова С.О., який у листопаді 2014 року звернувся до суду з позовом про визнання авалів недійсними у справі, яка розглядається.
Вирішуючи питання про дотримання позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з відповідним позовом, суди першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на особливий статус арбітражного керуючого у справі про банкрутство, дійшли висновку, що перебіг позовної давності починається від дня, коли ліквідатор ПП «Альянс-Інвест» довідався про порушення права боржника.
Проте такий висновок не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. 
Відповідно до статті 257 ЦК позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (частина перша статті 258 ЦК). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами статей 253-255 ЦК.
Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК).
Статтею 92 ЦК визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.
Відтак, для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Частиною сьомою статті 261 ЦК передбачено, що винятки з правила частини першої цієї статті можуть бути встановлені законом.
Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) спеціальних норм про позовну давність (у тому числі для звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними угод боржника) не встановлено. 
Отже, суди всіх інстанцій дійшли помилкового висновку, що початок перебігу строку позовної давності є днем, коли саме арбітражний керуючий у справі про банкрутство дізнався про оспорювані правочини, та неправильно застосували норми матеріального права. 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32-34, 43, 82, 84 ГПК, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Відповідно до статті 111^23 ГПК Верховний Суд України розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Оскільки господарськими судами попередніх інстанцій зазначені фактичні обставини у справі не встановлено, а відсутність у Верховного Суду України процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухвалити нове рішення, то справу слід передати на розгляд суду першої інстанції згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 111^25 ГПК. 
Ураховуючи наведене, заява ПП «Юридично-інвестиційна група» підлягає частковому задоволенню, а всі постановлені у справі судові рішення - скасуванню з передачею справи на розгляд до Господарського суду Харківської області. 
Керуючись статтями 111^14 , 111^23 , 111^24 , 111^25 Господарського процесуального кодексу України, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України 
п о с т а н о в и л а : 
Заяву приватного підприємства «Юридично-інвестиційна група» задовольнити частково.
Постанову Вищого господарського суду України від 19 серпня   2015 року, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14 квітня 2015 року та рішення Господарського суду Харківської області від 19 січня 2015 року у справі № 922/5094/14 скасувати, справу передати на розгляд до Господарського суду Харківської області.
Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 111^16 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий                                                                      О.І. Потильчак
Судді: | В.П. Барбара
| І.С. Берднік
| А.А. Ємець
| Т.Є. Жайворонок
| П.І. Колесник
| І.Б. Шицький