ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

 15 лютого 2016 року                               м. Київ                    справа № 800/423/15 

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Веденяпіна О.А., Маринчак Н.Є., Островича С.Е., Приходько І.В.,
за участю секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,  
позивача ОСОБА_6,
представника позивача ОСОБА_7, 
представника відповідача Предоляк Н.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_6 (далі - позивач, ОСОБА_6)
до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС України, Комісія) 
про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулась до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС України, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:
визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 13 жовтня 2015 року № 234/пн-15;
зобов'язати ВККС України поновити ОСОБА_6 у резерві на заміщення вакантних посад суддів з 13 жовтня 2015 року та  надіслати до Вищої ради юстиції рекомендацію про призначення ОСОБА_6 суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області;
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неоголошення мотивів прийнятого на засіданні 13 жовтня 2015 року рішення про відмову надіслати до Вищої ради юстиції рекомендацію про призначення ОСОБА_6 суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області;
визнати протиправною бездіяльність ВККС України щодо ненадання копії рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13 жовтня 2015 року № 234/пп-15 у встановлений Законом України «Про доступ до публічної інформації» строк;
стягнути з Державного бюджету України на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.10.2015 року відбулось засідання ВККС України, на якому було прийняте рішення № 234/пн-15 про відмову в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_6 суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, а також виключення її з резерву на заміщення вакантних посад суддів з 13.10.2015 року. Підставою для прийняття такого рішення стали висновки Комісії, зокрема, про те, що ОСОБА_6 не здатна за своїми особистими та моральними якостями неухильно додержуватись принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів. Крім того, ВККС України виявила сумніви щодо здатності кандидата до безсторонності та справедливого відношення до громадян, чесності та недопущення дій, що порочитимуть звання судді, принижуватимуть авторитет правосуддя та судової влади в цілому. 
Не погоджуючись з рішенням Комісії № 234/пн-15 від 13.10.2015 року, позивач просить визнати його протиправним та скасувати, зазначаючи про необґрунтованість та безпідставність мотивів такого рішення, а також наполягаючи на порушенні прав та інтересів ОСОБА_6 внаслідок недотримання ВККС України приписів чинного законодавства.  
Відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву зазначає, що спірне рішення ВККС України прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства, Вказує на те, що Комісія діяла в межах власних повноважень, наданих законодавством, та виконувала функції, які безпосередньо покладені на відповідача приписами Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Наполягав на тому, що повноваження Комісії стосовно права рекомендувати до Вищою ради юстиції кандидата на посаду судді є дискреційними, а також вказував на висновки Конституційного Суду України в частині обов'язку ВККС України виявляти і оцінювати особисті та моральні якості кандидатів, без обмеження строками чи стадіями проходження кандидатом процедури добору та призначення на посаду судді.
У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові. 
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги надав пояснення, аналогічні викладеним у позові.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що вважає спірне рішення законним та обґрунтованим. 
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи позовної заяви, заперечень на неї, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 10 травня 2012 року до Комісії звернулась ОСОБА_6 із заявою (а.с. 49) про участь у доборі кандидатів на посаду судді вперше, оголошеному рішенням ВККС України від 28 березня 2012 року № 16/пп-12. До заяви позивачем було надано документи, передбачені статтею 67 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Рішенням Комісії від 30 травня 2012 року № 182/пп-12 ОСОБА_6 була допущена до участі у доборі кандидатів на посаду судді вперше, а в подальшому до складання анонімного тестування (іспиту) на виявлення рівня загальних теоретичних знань у галузі права.
05 червня 2012 року ОСОБА_6 пройшла анонімне тестування (іспит) на виявлення рівня загальних теоретичних знань у галузі права, за результатами якого набрала 79 балів і згідно з рішенням Комісії від 04 липня 2012 року № 196/пп-12 була допущена до складення кваліфікаційного іспиту.
За результатами проведеного у вересні 2012 року кваліфікаційного іспиту, ОСОБА_6 набрала 80 балів. Рішенням Комісії від 12 листопада 2012 року № 1597/пп-12 ОСОБА_6 визнана такою, що успішно склала кваліфікаційний іспит та зарахована до резерву на заміщення вакантних посад суддів.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Комісії від 30 липня 2013 року № 377/пп-13 визначено рейтинг кандидатів на посаду судді вперше, які перебувають у резерві на заміщення вакантних посад судді, відповідно до якого ОСОБА_6 займала 15 місце у рейтингу.
Рішенням Комісії від 30 липня 2013 року № 379/пп-13 оголошено конкурс на заміщення 105 вакантних посад судді в місцевих судах загальної юрисдикції серед кандидатів на посаду судді вперше, які перебувають у резерві на заміщення вакантних посад судді.
22 серпня 2013 року ОСОБА_6 подала до Комісії заяву про участь у конкурсі на зайняття вакантної посади судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
Рішенням Комісії від 03 вересня 2013 року № 382/пп-13 ОСОБА_6 визначено одним із переможців конкурсу на зайняття однієї з трьох вакантних посад судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
Разом з цим, 13 жовтня 2015 року відбулось засідання ВККС України на якому було прийняте оспорюване рішення № 234/пн-15 про відмову в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_6 суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, а  також виключення її з резерву на заміщення вакантних посад суддів з 13.10.2015 року.
Як вбачається зі змісту спірного рішення, підставою для його прийняття стали виявлені під час спеціальної перевірки факти та обставини, а також наявна інформація про поведінку та спосіб життя кандидата, які свідчать про її нездатність за своїми особистими та моральними якостями неухильно додержуватись принципів і правил, що регулюють професійну поведінку суддів, ставлять під сумнів старанність ОСОБА_6, її неупередженість при виконанні професійних обов'язків, Крім того, ВККС України виявила сумніви щодо здатності кандидата до безсторонності та справедливого відношення до громадян, чесності та недопущення дій, що порочитимуть звання судді, принижуватимуть авторитет правосуддя та судової влади в цілому. 
Відповідачем у запереченнях на позовну заяву, а також безпосередньо у судовому засіданні неодноразово зазначалися мотиви та вказувалися обставини прийняття саме такого роду рішення стосовно кандидатури ОСОБА_6 
Так, 21 жовтня 2013 року до Комісії надійшло скероване Вищою радою юстиції звернення ОСОБА_9 з додатковими матеріалами, роздрукованими з мережі Інтернет у вигляді фотографій та коментарів до цих фото, на яких зображена кандидат ОСОБА_6
Оскільки 11 квітня 2014 року було припинено повноваження попередніх членів Комісії на підставі Закону України від 08 квітня 2014 року «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», оцінки наявної у Комісії інформації стосовно кандидата ОСОБА_6 надано не було.
Новостворений склад Комісії свою діяльність розпочав 09 грудня 2014 року.
В подальшому, 18 серпня 2015 року безпосередньо до ВККС України надійшло звернення голови ГО «Муза» («Майбутнє українського Закарпаття») ОСОБА_10 з додатками у вигляді роздрукованих з мережі Інтернет фотознімків. На думку автора звернення, ОСОБА_6 не відповідає етичним вимогам та очікуванням суспільства щодо поведінки судді, а її спосіб життя - офіційним доходам. Також у вказаному зверненні наголошено про обуреність громадськості міста Ужгород та Закарпатської області фактом наявності негативної репутації ОСОБА_11 у суспільстві. Крім того, викладено прохання автора щодо відмови у наданні рекомендації позивачу для призначення на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
Як було роз'яснено відповідачем, враховуючи вищезазначене звернення голови ГО «Муза», на підставі заповненої анкети позивача від 15 травня 2015 року (до якої кандидатом було додана декларація про доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік та медична довідка форми № 133/о), а також з урахуванням раніше поданих ОСОБА_6 документів, Комісією було ініційовано додаткову спеціальну перевірку відомостей стосовно позивача, з направленням відповідних інформаційних запитів до різного роду закладів та установ.
Як видно зі змісту оскаржуваного рішення ВККС України, саме на підставі інформації, отриманої внаслідок проведення додаткової спеціальної перевірки, а також з урахуванням наданих самою ОСОБА_6 пояснень, на засіданні 13.10.2015 року Комісія вирішила відмовити у надані позивачу рекомендації для призначення на посаду судді та виключити її з резерву на заміщення вакантних посад судді.
В цій частині колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає передчасними висновки ВККС України, а рішення Комісії від 13.10.2015 року № 234/пн-15 таким, що порушує права та законі інтереси позивача, враховуючи наступне.
Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19 Конституції України).
Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні; виключно законами України визначається статус суддів (частини перша, друга статті 55, пункт 14 частини першої статті 92, частина перша статті 127 Конституції України).
Положеннями статті 127 Конституції України передбачено, що на посаду судді вперше може бути рекомендований громадянин України, не молодший двадцяти п'яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою. 
Не можуть бути рекомендовані на посаду судді громадяни: 1) визнані судом обмежено дієздатними або недієздатними; 2) які мають хронічні психічні чи інші захворювання, що перешкоджають виконанню обов'язків судді; 3) які мають не зняту чи не погашену судимість (ч. 2 ст. 64 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Колегія суддів зауважує, що вищезазначені приписи Закону наведені в редакції, що була чинною у період з моменту подання позивачем заяви про допущення її до участі на посаду судді вперше до моменту прийняття ВККС України рішення від 03.09.2013 року, яким, зокрема, визначено ОСОБА_6 переможцем конкурсу на заміщення вакантних посад Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (далі - редакція, чинна на момент виникнення спірних правовідносин).
Стаття 70 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає необхідність наявності у кандидата на посаду судді належних: 1) теоретичних знань та рівня професійної підготовки; 2) ступеня готовності здійснювати правосуддя з питань юрисдикції відповідного суду; 3) особистих і моральних якостей. Саме для виявлення зазначених якостей приписами вказаної статті передбачено обов'язкове складання кваліфікаційного іспиту кандидатом на посаду судді.
У відповідності до п. 8.10. Положення про порядок складення кандидатами на посаду судді кваліфікаційного іспиту та методику його оцінювання, затвердженим рішенням ВККС України від 10 липня 2013 року, визначення Комісією результатів іспиту полягає у ознайомленні на засіданні ВККС України за участі кандидата з результатами оцінювання складеного кандидатом тестування, виконаного практичного завдання, затвердженні загальної кількості балів, отриманих ним за результатами оцінювання тестування та виконання практичного завдання й виявлення особистих та моральних якостей кандидата.
Згідно п. 8.12. вищезазначеного Положення кандидат, який за своїми особистими і моральними якостями не може бути рекомендований на зайняття посади судді, незалежно від результатів оцінювання тестування та виконання практичного завдання, визнається таким, що не склав іспит.
В свою чергу, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що рішенням Комісії від 12 листопада 2012 року № 1597/пп-12 ОСОБА_6 визнана такою, що успішно склала кваліфікаційний іспит, у зв'язку з чим була зарахована до резерву на заміщення вакантних посад суддів.   
З наведеного вбачається, що станом на 12.11.2012 року ОСОБА_6 повністю відповідала обов'язковим вимогам, встановленим чинним законодавством для кандидата на посаду судді, в тому числі щодо особистих та моральних якостей. Даний факт окремо підтверджується результатами проведеного у вересні 2012 року кваліфікаційного іспиту у відповідності до яких ОСОБА_6 набрала 80 балів та посіла перше місце у списку кандидатів на посаду судді вперше, які подали до ВККС України заяви на зайняття вакантних посад суддів Ужгородського міськрайонного суду (а.с. 122).  
При цьому колегія суддів враховує висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 12 червня 2013 року № 4-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення положень частини п'ятої статті 127 Конституції України у системному зв'язку з частиною третьою цієї статті, статті 65 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
Так, у названому рішенні Конституційний Суд України зазначає, що аналіз частини другої статті 70 Закону в системному зв'язку зі статтями 66, 68, 71, 91 цього закону дає підстави для висновку, що закон пов'язує виявлення особистих і моральних якостей кандидатів з проведенням добору та їх призначенням на посаду судді вперше. Зокрема, Конституційний Суд України вважає, що Комісія повноважна виявляти особисті й моральні якості кандидата як під час складення ним кваліфікаційного іспиту, так і протягом строку перебування кандидата в резерві на заміщення вакантних посад суддів, у тому числі й під час вирішення питання про рекомендацію кандидата - переможця конкурсу на зайняття посади судді. 
Такий висновок ґрунтується також і на тому, що граничний строк перебування кандидата в резерві становить три роки, а тривалість зазначеного строку об'єктивно свідчить про можливість зміни обставин щодо кандидата (як об'єктивних, так і суб'єктивних), які існували станом на час складення кандидатом кваліфікаційного іспиту. Відповідно для перевірки наявності чи відсутності таких змін, у тому числі й щодо особистих і моральних якостей кандидата, логічним і законом не забороненим є можливість проведення Комісією додаткової перевірки кандидата станом на час вирішення питання про його рекомендування на посаду судді.
Частиною 3 ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що організації та  громадяни  мають  право подавати до ВККС України інформацію про кандидатів на посаду судді.
З наведеного слідує, що право організацій та громадян подавати до Комісії інформацію про кандидатів на посаду судді не обмежене строками чи стадіями проходження кандидатом порядку призначення на посаду судді вперше, але таке право повинно кореспондуватися з обов'язком Комісії належним чином перевіряти подану інформацію та в межах своїх повноважень використовувати результати перевірки саме для об'єктивного з'ясування наявності необхідних якостей у кандидата та його відповідність вимогам законодавства для подальшого зайняття ним посади судді.   
Як видно зі змісту спірного рішення, окрім спеціальної перевірки, яка проводилася стосовно ОСОБА_6 до складання нею кваліфікаційного іспиту (та яка не виявила жодних невідповідностей позивача вимогам, визначеним законом до кандидата на посаду судді), новоствореним складом ВККС України було ініційовано проведення додаткової спеціальної перевірки. Відповідач пояснив, що необхідність у проведенні додаткової перевірки була обумовлена фактом звернення голови ГО «Муза» ОСОБА_10, а також наявністю у Комісії відомостей стосовно того, що майно, доходи, витрати і зобов'язання, вказані ОСОБА_6, не відповідають обліковим відомостям, наявним у Державній фіскальній службі України. 
Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне дослідити порядок проведення додаткової спеціальної перевірки ВККС України стосовно позивача, оскільки законність та правомірність отримання Комісією доказів за результатами перевірки безпосередньо впливає на якісну та неупереджену оцінку таких доказів. При цьому судом враховано, що на момент ініціювання додаткової спеціальної перевірки до моменту прийняття спірного рішення Комісією (травень - жовтень 2015 року), вже діяв новостворений склад ВККС України, який був зобов'язаний керуватися чинним на той момент законодавством, що регулює спірні правовідносини, в тому числі, щодо визначення власних повноважень.
Так, Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 29 березня 2015 року, затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів». При цьому, відповідно до пункту 8 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону: заяви, скарги, а також дисциплінарні провадження щодо суддів, розпочаті до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла на момент подачі відповідної заяви (скарги).
Відтак, згідно наведених приписів, розгляд заяв, скарг та вчинення інших процесуальних дій Комісією, які мали місце після 29 березня 2015 року повинні відбуватися у відповідності до оновленої редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
Колегія суддів зазначає, що право Комісії на проведення додаткової перевірки передбачено п. 5.9 Регламенту ВККС України, затвердженого рішенням ВККС України від 08 червня 2011 року № 1802/зп-11. Однак, жодною з вищезазначених редакцій Закону не передбачено окремого порядку проведення саме додаткової спеціальної перевірки, з чого слідує, що такого роду перевірка має регулюватися аналогічними вимогами, які встановлені для спеціальної перевірки (ст. 70 Закону) та у межах повноважень, якими наділена ВККС України (ст. 101 Закону).
Частиною 1 статті 70 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент ініціювання додаткової спеціальної перевірки) передбачено право Комісії надсилати до уповноважених органів запити про перевірку відповідних відомостей щодо кандидатів на посаду судді.   
Так, на запит Комісії від 20 серпня 2015 року (а.с. 167), Державною судовою адміністрацією була надана відповідь (а.с. 168) щодо відсутності відомостей про здійснення адвокатської або представницької діяльності ОСОБА_6 Крім того, Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Львівської області на запит ВККС України була скерована характеристика на ОСОБА_6 У вказаній характеристиці також зазначено про те, що з моменту отримання свідоцтва на зайняття адвокатською діяльністю позивачем не здійснювалась адвокатська діяльність, тоді як з 07.11.2012 року взагалі було призупинено дію свідоцтва на підставі заяви ОСОБА_6
Окрім зазначеного, КДК адвокатури Львівської області повідомила, що з 2009 по 2012 роки ОСОБА_6 проходила стажування у Львівській обласній колегії адвокатів та зарекомендувала себе як високопрофесійний ерудований юрист, який володіє організаторськими здібностями.
Дослідивши письмові відповіді вищезазначених установ, надані на запити Комісії, колегія суддів дійшла висновку про те, що в жодному з них не міститься відомостей, які б ставили під сумнів моральні та особливі якості ОСОБА_6, старанність, неупередженість, тощо. Навпаки, відповідь на запит, яка надана КДК адвокатури Львівської області, містить лише позитивну характеристику кандидата.   
Натомість, в матеріалах справи відсутні докази направлення Комісією будь-яких інших офіційних запитів до державних органів та установ з приводу з'ясування додаткових відомостей щодо кандидату. Однак, в оскаржуваному рішенні зазначено, що Комісією встановлена невідповідність майна, доходів, витрат і зобов'язань кандидата, вказаними ОСОБА_6, обліковим відомостям, наявним у Державній фіскальній службі України. При цьому, жодних офіційних висновків або відомостей, наданих ДФС України з приводу даного питання матеріали справи також не містять.
З огляду на викладене,  суд дійшов висновку про те, що в даному випадку в тексті оспорюваного рішення ВККС України містяться лише суб'єктивні припущення того, що спосіб життя кандидату та матеріально-побутові потреби не відповідають її доходам. Тоді як в обґрунтування правомірності такого висновку відповідач посилається лише на той факт, що Комісією самостійно надано оцінку поясненням ОСОБА_6 разом з відомостями, зазначеними у її декларації. За таких обставин встановити судом об'єктивність і правильність наданої відповідачем оцінки є неможливим, зважаючи на відсутність будь-якої офіційної інформації.
Ця обставина також унеможливлює з'ясування судом правомірності та законності інших джерел, від яких відповідач отримував інформацію, що спосіб життя кандидату та матеріально-побутові потреби не відповідають її доходам.  
Натомість, як у поясненнях, наданих представником відповідача, так і у самому тексті спірного рішення (а.с. 180, абз. 1) відповідач наголошував на тому, що основною підставою для його прийняття стали факти та обставини, виявлені саме під час проведення додаткової перевірки.
Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. 
У відповідності до частин першої та четвертої статті 70 цього Кодексу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.   
З огляду на наведене, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів встановлення Комісією розміру доходів позивача, зобов'язань фінансового характеру, з'ясування способу життя кандидату та співвідношення таких даних з відомостями ДФС України, колегія суддів зазначає про безпідставність та необґрунтованість висновків Комісії про невідповідність способу життя ОСОБА_6 її доходам.
Як вказано в оспорюванному рішенні, підставою для відмови ОСОБА_6 в наданні рекомендації стали висновки Комісії про невідповідність моральних та особистих якостей позивача тим вимогам, яким повинен відповідати кандидат на посаду судді.
Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне зазначити, що в контексті статті 19 Конституції України відносини, які виникають між Комісією та особою, що претендує зайняти посаду судді, - кандидатом на посаду судді, є специфічними за своєю суттю, оскільки кандидат у таких відносинах не є виключно приватною фізичною особою, він претендує на одержання повноважень посадової особи, уповноваженої на виконання функцій держави, - здійснення правосуддя, а відтак Комісія при вирішенні питання про можливість рекомендування кандидата на посаду судді не лише вправі, а й зобов'язана враховувати всі обставини, які перешкоджають кандидату на посаду судді зайняти таку посаду, в тому числі й ті, що негативно характеризують особистість кандидата, використовуючи при здійсненні своїх повноважень щодо проведення добору кандидатів на посаду судді вперше всі дозволені законом механізми та способи виявлення таких обставин.
Суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що вимога до кандидата на посаду судді мати високі моральні якості і бути особою високих моральних якостей є обов'язковою та не може бути проігнорована на стадії добору кандидатів на посаду суддів. Саме тому обов'язок виявлення такого роду якостей у кандидата покладено в першу чергу на ВККС України, як на найавторитетніший постійно діючий орган у системі судоустрою України, який створений та функціонує на основі принципів верховенства права, гласності, публічності та політичної нейтральності.
У зв'язку з наведеним, рішення Комісії яким встановлюється факт того, що кандидат на посаду судді має недостатні моральні та особливі якості повинно бути прийняте на підставі беззаперечних, належних та допустимих доказів і неспростовних обставин, зокрема, через те, що подібний висновок в подальшому може бути перешкодою для зайняття особою численних відповідальних посад у державному апараті, мати наслідком погіршення ділової репутації, соціального статусу тощо. 
Враховуючи те, що згідно з положеннями статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи повинен керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, обґрунтованість висновку Комісії в частині невідповідності позивача моральним та особистим якостям підлягає перевірці на загальних підставах.
При цьому, в даному випадку саме відповідач повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його висновки, оскільки в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).
Під час аналізу спірного рішення судом з'ясовано, що фактичні обставини, які, за твердженням відповідача, свідчать про негативність особистих та моральних якостей ОСОБА_6 викладено у зверненнях ОСОБА_9 (щодо якого не було надано відповідь Комісією у зв'язку з припиненням повноважень попереднього складу ВККС України),  а також у зверненні голови ГО «Муза» ОСОБА_10 Зміст обох звернень носить аналогічний характер, до кожного з них додано роздруківки фотознімків з мережі Інтернет, а також перелік коментарів невстановлених осіб до цих знімків. В обох зверненнях є посилання на веб-сайти, з яких було роздруковано даний матеріал.  
Приписами ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, а також надання інформації за запитами на інформацію.
Разом з цим, зі змісту спірного рішення не вбачається, що відповідачем були вчинені дії для з'ясування правдивості, актуальності та правомірності розміщеної інформації, в тому числі не було вчинено жодних дій, направлених на перевірку офіційності та законності джерел (веб-сайтів в мережі Інтернет) з яких було взято матеріал. Так само відсутні відомості стосовно періоду (хоча б приблизного) в який були зроблені фотознімки, тоді як позивачем неодноразово надавалися пояснення стосовно того, що термін створення зазначених фото перевищує 3-5 років.
Стаття 1 Закону України «Про захист суспільної моралі» визначає поняття суспільної моралі як систему етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, уявлень про добро, честь, гідність, громадський обов'язок, совість, справедливість.
В цій частині, суд зазначає про обґрунтованість доводів позивача стосовно того, що серед виявлених в мережі Інтернет та наданих до ВККС України фотознімків відсутні фото, що порушують моральні принципи суспільства, в тому числі, які б містили елементи порнографічного або еротичного характеру; ознаки непристойної або аморальної поведінки. Тоді як в оскаржуваному рішенні взагалі не зазначено в чому саме, на думку Комісії, полягає негативність особистих, моральних якостей ОСОБА_6; які конкретно суспільні, моральні, етичні, релігійні, національні або інші правила, звичаї, устої, традиції нею були порушені.
Взявши до уваги доводи, викладені у зверненні голови ГО «Муза» ОСОБА_10 про обуреність громадськості Закарпатської області фактом проходження позивачем стадій добору на посаду судді, Комісія не врахувала, що в даному випадку заявник керувався виключно анонімними коментарями невстановлених осіб на тих самих веб-сайтах в мережі Інтернет, на яких були опубліковані фотознімки позивача. Однак, коментарі невстановлених (анонімних) осіб не можуть бути прийнятими судом (а також не повинні були прийматися ВККС України) в якості належного доказу думки громадськості, зважаючи на приписи ст. 8 Закону України «Про звернення громадян». При цьому, жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. 70   Кодексу адміністративного судочинства України (наприклад, офіційні опитування громадськості, звернення конкретних, реально існуючих осіб стосовно незадоволення кандидатурою позивача, в тому числі з наведенням фактів порушення ОСОБА_6 моральних, етичних, суспільних або будь-яких інших норм) відповідачем до суду надано не було. 
З огляду на наведене, висновки Комісії про невідповідність моральних та особистих якостей позивача тим вимогам, яким повинен відповідати кандидат на посаду судді не ґрунтуються на фактах, не підтверджені беззаперечними доказами, а також суперечать попереднім рішенням Комісії стосовно ОСОБА_6, в яких неодноразово зазначалося про повну відповідність позивача вимогам законодавства, які передбачені для кандидата на посаду судді. 
Судом також враховуються високі результати позивача на всіх стадіях проходження добору на посаду судді та зазначається про недопустимість безпідставної відмови в наданні рекомендації Комісією, оскільки в такому випадку проходження кандидатом навчання, успішне складання іспитів фактично будуть знехтувані якоюсь невизначеною інформацією, яка не підлягає судовому контролю, з метою позбавлення особи можливості брати участь в подальшому процесі добору (аналогічна позиція викладена в п. 4.3.2. спільного висновку Венеціанської Комісії щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ухваленому на 84-ому пленарному засіданні 16 жовтня 2010 року). .
Суд окремо зауважує про безпідставність посилань відповідача стосовно порушення позивачем приписів Кодексу суддівської етики, оскільки згідно преамбули вказаного акту його положення спрямовані на встановлення етичних стандартів, пов'язаних виключно зі статусом судді, а не кандидата на посаду судді.
Таким чином, при прийнятті оскаржуваного рішення Комісією не дотримано положень чинного законодавства, наведених у даній постанові, надана поверхнева оцінка інформації стосовно кандидата, а також взято до уваги неналежні та недопустимі докази, що стало підставою для прийняття неправомірного рішення про відмову у наданні рекомендації та виключення кандидата з резерву на заміщення вакантних посад суддів. У зв'язку з викладеним, рішення ВККС України від 13 жовтня 2015 року № 234/пн-15 підлягає визнанню протиправним та скасуванню повністю.   
Стосовно доводів відповідача про неможливість задоволення позову та скасування спірного рішення ВККС України у зв'язку з дискреційністю повноважень Комісії в частині надання рекомендації кандидатам на посаду судді, колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. 
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пункту 2 частини першої ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову, суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити дію. 
У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 12 червня 2013 року у справі № 4-рп/2013, яким, фактично надано право відповідачу, як надати рекомендацію, так і відмовити в наданні рекомендації про призначення кандидатів на посаду судді, позовна вимога про зобов'язання комісії надіслати до Вищої ради юстиції рекомендацію про призначення ОСОБА_6 суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, не відповідає встановленому КАСУ способу захисту.
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги обраний спосіб захисту прав позивача, суд, керуючись статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зобов'язати Комісію, розглянути питання щодо рекомендування ОСОБА_6 суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у передбаченому законом порядку з урахуванням встановлених судом обставин. 
Щодо вимоги про зобов'язання ВККС України поновити ОСОБА_6 у резерві на заміщення вакантних посад суддів з 13 жовтня 2015 року, суд,  визнавши рішення ВККС України від 13 жовтня 2015 року № 234/пн-15 протиправним,  скасовує його повністю.   
Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не оголошення мотивів прийнятого на засіданні 13 жовтня 2015 року рішення, а також стосовно визнання протиправною бездіяльність ВККС України щодо ненадання позивачу копії рішення, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено порушення власних прав, свобод та інтересів фактом несвоєчасного направленням Комісією копії рішення в розумінні ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, мотиви прийнятого рішення зазначені Комісією безпосередньо у тексті рішення, що свідчить про безпідставність доводів позивача стосовно того, що такі мотиви не були оголошені та позбавили його права на оскарження рішення у встановленому законом порядку.
Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
З огляду на викладене, підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_6 понесені нею витрати зі сплати судового збору в розмірі 974,40 гривень.

Що стосується заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення на підставі ст.. 267 КАС України, суд не находить підстав для її задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 18, 94, 159-163, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Адміністративний позов ОСОБА_6 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13 жовтня 2015 року № 234/пн-15 про відмову в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_6 суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, а також виключення її з резерву на заміщення вакантних посад суддів з 13.10.2015 року визнати протиправним та скасувати.
Зобов'язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України розглянути питання щодо рекомендування ОСОБА_6  на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у передбаченому законом порядку з урахуванням встановлених судом обставин.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_6 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 974,40 гривень. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя | | І.О. Бухтіярова
Судді | | О.А. Веденяпін
| | Н.Є. Маринчак
| | С.Е. Острович
| | І.В. Приходько