ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

"28" січня 2016 р.                                              м. Київ                                        К/800/44603/14 

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого                                                      Кравцова О.В., 
суддів                                                                 Єрьоміна А.В.,
                                                                            Цуркана М.І.,

секретар судового засідання:                                              Корінець Ю.О.,          
за участю:
представника відповідача                                              Богач М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОР С.І.М.» на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОР С.І.М.» до Рівненської митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови, стягнення ввізного мита та ПДВ, - 
ВСТАНОВИВ:
В квітні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛОР С.І.М.» (надалі - позивач, Товариство) звернулося до суду з позовом до Рівненської митниці Міністерства доходів і зборів України (надалі - Митниця, митний орган), Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області, в якому просило:
- визнати протиправними та скасувати рішення №204000003/2014/000011/2 від 25 березня 2014 про коригування митної вартості товарів та картку відмови в митному оформленні товару №204000003/2014/000011 від 25 березня 2014 року;
- стягнути ввізне мито в сумі 3003,87 грн. та податок на додану вартість в сумі 6970,06 грн.
Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2014 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просив судові рішення скасувати, ухваливши нове, яким позовні вимоги Товариства задовольнити в повному обсязі.
Митницею були надіслані до суду письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких митний орган просив залишити скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.
Заслухавши доповідь судді, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 грудня 2013 року між фірмою HongMing Composites Co., Ltd, Китай (Продавець) та Товариством, Україна (Покупець) укладено контракт № 3012/2013 (надалі - Контракт), предметом якого є поставка товару відповідно до додатково погоджених специфікацій. Умови поставки: СІF-Одеса, Україна, згідно з Інкотермс-2000 включає в себе вартість тари, упаковки, маркування, завантаження і доставку до порту Одеса. Всі оплати і митні витрати на території країни покупця повинні бути оплачені покупцем. Відповідно до п.3.3 Контракту загальна сума контракту становить 320 000 USD. Згідно з п.6.2 Контракту вартість тари та завантаження входить у вартість товару.
Специфікацією № 1 від 30 грудня 2013 року до контракту сторони погодили поставку товарів: мати (неткані вироби) зі скловолокна Е GLASS CHOPPED STRAND МАТ, тканини з рівниці Е GLASSWOVFN ROVING та рівниці зі скловолокна SPRAY UP ROVING 2400ТЕХ на загальну суму 31 970,12 USD.
Згідно з специфікацією № 1 від 30 грудня 2013 року покупець зобов'язаний здійснити 30% передоплату на розрахунковий рахунок продавця і 70% передоплату після отримання копії товарно-транспортної накладної від продавця.
На виконання умов контракту № 3012/2013 від 30 грудня 2013 року позивач платіжним дорученням в іноземній валюті № 466 від 3 січня 2014 року оплатив продавцю 9 591,04 USD.
28 січня 2014 року продавцем виставлено рахунок-фактуру (інвойс) № HMCS201401 на загальну суму 31970,12 USD.
Платіжним дорученням в іноземній валюті № 488 від 24 лютого 2014 року Товарситво оплатило продавцю 22 379,08 USD.
В березні 2014 року Товариство на виконання умов контракту № 3012/2013 від 30 грудня 2013 імпортувало на митну територію України та заявило до митного оформлення наступні товари:
№ 1 мати (неткані вироби) зі скловолокна Е GLASS CHOPPED STRAND МАТ у кількості 10836 кг загальною вартістю 16579,08 дол. США, код згідно з УКТЗЕД 7019319000;
№ 2 тканини з рівниці Е GLASSWOVFN ROVING у кількості 5800 кг загальною вартістю 7824,00 дол. США, код згідно з УКТЗЕД 7019400000;
№ 3 рівниці зі скловолокна SPRAY UP ROVING 2400ТЕХ у кількості 7072 кг загальною вартістю 7567,04 дол. США, код згідно з УКТЗЕД 7019120000.
Всього придбано товару на загальну вартість 31970,12 дол. США.
25 березня 2014 року для митного оформлення імпортованого товару декларантом подано митну декларацію до відділу митного оформлення № 1 митного поста "Рівне-Центральний" Рівненської митниці Міндоходів. Митна вартість товару самостійно визначалась декларантом за першим (основним) методом визначення митної вартості - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).
Разом з митною декларацією № 204050001/2014/004446 до митного оформлення надано наступні документи:
інвойс № HMCS201401 від 28 січня 2014 року;
пакувальний лист;
зовнішньоекономічний контракт № 3012/3013 від 30 грудня 2013 року;
доповнення №1 від 22 січня 2014 року до контракту №3012/3013 від 30 грудня 2013 року;
специфікація №1 від 30 грудня 2013 року до контракту №3012/3013 від 30 грудня 2013 року;
сертифікат про походження товарів від 4 березня 2014 року № ССРІТ131026401;
сертифікат аналізу від 24 січня 2014 року №1401-06205;
сертифікат аналізу від 24 січня 2014 року №1401-06206;
сертифікат аналізу від 24 січня 2014 року№1401-06207;
опис товару б/н від 25 березня 2014 року; 
платіжне доручення № 466 від 3 січня 2014 року;
платіжне доручення № 488 від 24 лютого 2014 року;
декларація митної вартості б/н від 25 березня 2014 року.
Внаслідок застосування митним органом автоматизованої системи управління ризиками, системою було згенеровано проведення обов'язкової процедури по контролю правильності визначення митної вартості товарів (код 105-2) із визначеним завданням: "Необхідно перевірити достовірність складових митної вартості товарів. Можливе страхування оцінюваних товарів. Можливе заниження митної вартості товару. Здійснити перевірку правильності визначення митної вартості, звернувши увагу на вартість ідентичних або подібних товарів".
25 березня 2014 року Митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товару № 204000003/2014/000011/2 та картку відмови в прийняті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.
Не погоджуючись із прийнятими рішеннями митного органу, Товариство звернулось до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до висновку, що у Рівненської митниці Міндоходів виникли обгрунтовані сумніви щодо правильності визначення митної вартості товарів та достовірності відомостей, необхідних для її підтвердження. Зокрема, стосовно відомостей, що підтверджують числові значення складових частин митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена (підлягає сплаті) за ці товари.
Колегія суддів із даним висновком не погоджується з огляду на наступне.
Частинами першою-третьою статті 54 Митного кодексу України (в редакції від 19 вересня 2013 року, що була чинна на момент виникнення спірних відносин; надалі - МК України) передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що Митницею 25 березня 2014 року було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів, які задекларував позивач.
Підставами для прийняття рішення про коригування митної вартості митний орган зазначив:
-відсутність у банківських платіжних документах посилання на інвойс чи проформу;
          -неподання декларантом додаткових документів, витребуваних органом доходів і зборів з гідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частині другій-четвертій статті 53 Митного кодексу України, а саме: каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару на широкий асортимент  товару для незалежного кола покупців; копія митної декларації країни експорту; проформа згідно якої було здійснено оплату за товари;висновки про вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціальними експертними організаціями; за наявності - інші платежі та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару.
Відповідно до статті 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з частинами першою-другою статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п'ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем були подані усі, передбачені чинним законодавством документи для підтвердження митної вартості товарів.
Частиною третьою статті 53 МК України встановлено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
Отже, законодавець чітко визначив умови, за наявності яких у митного органу виникає право на витребування додаткових документів, а саме - наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів. 
У свою чергу, Верховний Суд України у постанові від 31 березня 2015 року (справа № 21-53а15) зазначив, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Наявність у митниці обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов'язковою, оскільки з цією обставиною закон пов'язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
В оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товару відповідач підставою для витребування додаткових документів у Товариства зазначив відсутність у банківських платіжних документах посилання на інвойс чи проформу. Однак, з матеріалів справи вбачається, що банківські платіжні документи в іноземній валюті № 466 та 488 мають призначення платежу, а саме: «передоплата за товар - мати (неткані вироби), тканини з рівниці та рівниці зі скловолокна - контракт № 3012/2013 року від 30 грудня 2013 року».
Таким чином, колегія суддів зазначає, що відсутність у банківських документах посилання на інвойс чи проформу, враховуючи наявність вказівки на Контракт, не є підставою для висновку щодо недостовірності наданої Товариством інформації про митну вартість товару.
Окрім того, необхідно зазначити, що загальні вимоги Національного банку України до оформлення клієнтами доручень на переказ коштів в іноземній валюті або банківських металів, їх виконання уповноваженими банками й іншими фінансовими установами, порядку зарахування коштів в іноземній валюті, а також визначає особливості здійснення уповноваженим банком арешту та примусового списання коштів в іноземних валютах та банківських металів з рахунків клієнта і з кореспондентських рахунків уповноваженого банку - резидента та нерезидента, відкритих в іншому уповноваженому банку-резиденті, встановлює Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 28 липня 2008 року N 216, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2008 року за N 910/15601 (надалі - Порядок).
Пунктом 2.2. Порядку передбачено, що платник заповнює реквізит "Призначення платежу" в іноземній валюті або банківських металах таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування бенефіціару коштів в іноземній валюті або банківських металів.
Отже, законодавцем не встановлено обов'язку здійснювати посилання на інвойс чи проформу в банківському платіжному документі.
Згідно з положеннями статті 57 МК визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 МК за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що Митниця не обґрунтувала неможливості визначити митну вартість імпортованого товару за ціною угоди на підставі документів, наданих Товариством.
Враховуючи той факт, що для митного оформлення товару позивач надав Митниці належні та допустимі докази на підтвердження ціни договору, а документи не містять розбіжностей та вказують, що їх дані піддаються обчисленню, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку щодо протиправності оскаржуваних рішень митного органу.
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про  наявність у відповідача підстав для витребування у Товариства додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості та правомірності оскаржуваних рішень, є помилковими та суперечать практиці Верховного Суду України.
Щодо позовних вимог Товариства про стягнення з відповідача ввізного мита та податку на додану вартість, колегія суддів зазначає наступне.
Ці платежі повертаються декларанту в порядку і на умовах, що встановлені у статті 301 МК України, статті 43 ПК України і статті 45 БК України, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженим наказом Державної митної служби України від 20 липня 2007 року № 618 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 року за № 1097/14364; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок повернення), на підставі його заяви та у визначений термін з дня прийняття висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації, про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи.
Визначений вищевказаними нормативними актами порядок повернення помилково та/або надмірно сплачених сум митних платежів застосовується у випадку, коли між сторонами відсутній спір про право на повернення зазначених платежів.
Якщо між сторонами виник спір про правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень щодо повернення митних платежів, позивач має право заявити вимогу про визнання рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними, скасувати такі рішення та змусити його до виконання закону.
При цьому повернення помилково та/або надмірно сплачених митних платежів з Державного бюджету України є виключними повноваженнями митних органів та органів державного казначейства, а відтак суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення таких платежів.
Разом з тим рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.
За таких обставин вимога позивача про стягнення надмірно сплачених митних платежів не є правильним способом захисту прав платника митних платежів.
Відповідно до пункту 43.5 статті 43 ПК України та розділу ІІІ Порядку повернення, положення яких перекликаються між собою, контролюючий орган готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Аналогічні положення закріплені і в Порядку взаємодії митних органів з органами Державного казначейства України в процесі повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, затвердженому наказом Державної митної служби України, Державного казначейства України від 20 липня 2007 року № 611/147 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 року за № 1095/14362; в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - Порядок взаємодії).
Тому у цьому випадку вимога позивача зобов'язати митний орган прийняти висновок про повернення з Державного бюджету України надмірно сплачених митних платежів та подати його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, може бути вказівкою на спосіб відновлення порушеного права.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 24 березня 2015 року (справа № 21-3а15), від 16 вересня 2015 року (справа № 826/4418/14), від 3 листопада 2015 року (справа № 21-422а15) і колегія суддів бере її до уваги.
Оскільки обставини справи судами встановлені повно і правильно, але допущено порушення норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасувати прийняті судами рішення та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини другої та третьої статті 159 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 229 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 222, 229, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -  
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОР С.І.М.» задовольнити частково.
Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2014 року - скасувати.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛОР С.І.М.» задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення №204000003/2014/000011/2 від 25.03.2014 про коригування митної вартості товарів та картку відмови в митному оформленні товару №204000003/2014/000011 від 25.03.2014.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.
Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                      Кравцов О.В.

Судді                                                                                          Єрьомін А.В.

                                                                                          Цуркан М.І.