ОКРЕМА ДУМКА
судді Верховного Суду Жука А.В.

09 березня 2026 року 
м. Київ
справа №990/220/25
провадження №П/990/220/25
за позовом  ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії судів України про визнання протиправними і скасування рішень,
Короткий виклад історії справи
1. До Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Вищої кваліфікаційної комісії судів України (далі - ВККС України, Комісія, відповідач), в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:
- визнати протиправними та скасувати рішення ВККС України від 17.04.2025 №87/зп-25 про затвердження кодованих результатів практичного завдання (кримінальна та цивільна спеціалізації), виконаного кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 №94/зп-23 (перше судове рішення - код кандидата 0057745 - 54,5 балів; друге судове рішення - код кандидата 0094140 - 57,5 балів);
- визнати протиправними і скасувати п.п. 1, 2, 4 рішення ВККС України від 17.04.2025 №89/зп-25 про визначення загальних результатів першого етапу кваліфікаційного оцінювання «Складання кваліфікаційного іспиту» та допуск до другого етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди» кандидатів на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 №94/зп-23 (зі змінами), відносно ОСОБА_1 ;
- визнати ОСОБА_1 такою, яка успішно склала кваліфікаційний іспит, набравши за його підетап (виконання практичного завдання) 113 балів, підтвердила здатність здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах та відновити участь в кваліфікаційному оцінюванні і оголошеному комісією рішенням Комісії від 14.09.2023 №94/зп-23 конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, допустивши до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» у межах даного конкурсу.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що оскаржувані рішення Комісії в частині визначення результатів 3-го підетапу першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» - «виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду» щодо ОСОБА_1 , є протиправними, такими, що суперечать частині другій статті 19 Конституції України, частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а також Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та такими, що підлягають скасуванню.
3. Підстави звернення до Суду із цим позовом позивач визначила такі.
Позивач уважала, що оскаржувані рішення не містять посилань на визначені законом підстави його ухвалення та є невмотивованим, не містять жодних мотивів та обґрунтувань виставлених Комісією балів під час оцінювання виконаного нею 11.02.2025 практичного завдання; зазначала також про порушення застосування дискреційних повноважень. Окрім іншого, вказувала, що екзаменаційна комісія нарахувала бали, які не дають можливість зрозуміти, чому і чим керувалася комісія, коли нараховувала бали в такій кількості, а не іншій, на рівні 54,5 балу за перше модельне судове рішення та 57,5 бали за друге модельне судове рішення; оскаржуваному рішенні та додатку до нього не зазначено, якому критерію не відповідають повністю чи в певній частині судові рішення, складені позивачем при виконанні практичного завдання 11.02.2025, зважаючи на Методичні вказівки з оцінювання, адже нараховані бали мають бути обґрунтовані екзаменаційною комісією чи ВККС України у її рішенні та ґрунтуватись на чітких критеріях, а не на припущеннях щодо певної оцінки елементів практичного завдання.
Позивач указувала також на невідповідність процедури прийнятого рішення законодавству, що діяло на момент виникнення правовідносин (оголошення конкурсу, подання документів для участі у конкурсі). Вважала, що на момент ухвалення рішення про оголошення конкурсу, так і на момент подачі документів ні Закон, ні Положення №143/зп-16, ні жодний інший нормативний акт Комісії не містили приписів, які б передбачали, що Комісія після затвердження за визначеною законом формою та встановленою процедурою Положення №43/зп-16, яке покликане регулювати відносини проходження кваліфікаційного оцінювання і яке містить загальні правила поведінки, мала повноваження застосовувати нові правила і показники визначення результатів кваліфікаційного оцінювання на етапі «Іспит», що суперечать загальним правилам визначення результатів кваліфікаційного оцінювання на цьому етапі, зокрема правилам пунктів 6-8 глави 6 розділу ІІ Положення №143/зп-16. На переконання позивача, встановлення Комісією мінімально допустимого балу за результатами виконання практичного завдання є неправомірним, оскільки мінімально допустимий бал встановлюється виключно для визначення мінімально допустимого балу загалом іспиту, набрання якого дає учаснику цього іспиту можливість бути допущеним до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання відповідно до пункту 8 глави 6 розділу ІІ зазначеного Положення; застосування норми закону, який був прийнятий пізніше, ніж виникли правовідносини щодо проходження даного конкурсу, ВККС України погіршено становище ОСОБА_1 , зокрема, щодо визначення результатів кваліфікаційного іспиту, що призвело до порушення та позбавлення права продовжити участь у конкурсі.
4. В заяві про уточнення позовних вимог позивач додатково зазначала, що з екзаменаційних відомостей не вбачається, що виставлені бали за практичне завдання нараховувались екзаменаційною комісією у відповідності до Методичних вказівок, які затверджені самою Комісією; не можливо з них встановити, чим саме керувалася екзаменаційна комісія, коли нараховувала бали в такій кількості, а не іншій, на рівні 54,5 бали за перше модельне судове рішення та 57,5 бали за друге модельне судове рішення. Вказане, на переконання позивача, є свідченням про невмотивованість оскаржуваних рішень Комісії, в тому числі і щодо визначення загального балу за виконання практичного завдання на рівні 112, що стало підставою для припинення участі в конкурсі тощо.
Основні мотиви, викладені у рішенні Верховного Суду
5. Рішенням Верховного Суду від 09.03.2026 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
6. Суд виходив з того, що оскаржувані рішення Комісії є правомірними, прийнятими з дотриманням вимог законодавства, а доводи позивача не спростовують законності спірних рішень.
7. Надаючи оцінку доводам позивача на неналежне застосування ВККС України критеріїв оцінювання практичних завдань, зокрема відсутність у матеріалах екзаменаційної відомості деталізованої інформації про нараховані та зняті бали за кожним елементом практичного завдання відповідно до Методичних вказівок, колегія суддів зауважила, що повноваження ВККС України в процедурі кваліфікаційного оцінювання є дискреційними. Водночас зазначила, що на стадії виконання практичного завдання учасник кваліфікаційного іспиту пропонує своє бачення ідеального судового рішення, яке він виконує відповідно до наданих Комісією відомостей та у створених нею умовах. Натомість ВККС України повинна забезпечити рівність умов для всіх учасників та оцінити виконані учасниками кваліфікаційного іспиту роботи крізь призму напрацьованих нею критеріїв оцінки, дотримуючись правил та принципів проведення іспиту.
8. Із посиланням на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2025 у справі №990/171/25 (провадження №11-302заі25) з подібними правовідносинами, колегія суддів зазначала, що визначений пунктом 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 порядок оцінювання не містить вимог щодо виставлення оцінки окремо за певні елементи практичного задання; таких вимог не містить і Закон №1402-VIII; незазначення в оскарженому рішенні Комісії інформації про кількість балів, виставлених за кожен із визначених Методичними вказівками №228/зп-24 елементів оцінювання, абсолютно не свідчить про порушення відповідачем порядку оцінювання учасників іспиту; також саме по собі ненаведення в оскарженому рішенні ВККС оцінки за кожний елемент оцінювання не може підтверджувати те, що члени екзаменаційної комісії здійснили перевірку практичного завдання позивача без застосування чи без дотримання Методичних вказівок №228/зп-24; з огляду на їх назву та зміст Методичні вказівки №228/зп-24 за правовою природою є інструктивним і керівним документом, адресованим передовсім членам екзаменаційної комісії, яким визначено алгоритм оцінювання та уніфіковано процес перевірки; методичні вказівки складаються зі шкали оцінювання, визначають елементи практичного завдання, що підлягають оцінюванню та показники оцінювання; обов`язок та спосіб фіксації балів окремо за кожен елемент практичного завдання Методичні вказівки №228/зп-24 не містять; такі вказівки призначені як для членів екзаменаційних комісій, так і для кандидатів і слугують для них орієнтиром під час перевірки та виконання практичних завдань, для забезпечення єдиних стандартизованих для всіх учасників іспиту підходів у їх виконанні та оцінюванні; відповідно сама лише наявність затверджених Методичних вказівок №228/зп-24 не означає, що в оскаржуваному рішенні члени екзаменаційної комісії повинні були відобразити, крім остаточної оцінки практичного завдання, також і бали за кожний його елемент; це є цілком недоцільним також з огляду на те, що предметом оцінювання є практичне завдання загалом, а не його окремі елементи; внутрішнім розсудом щодо оцінювання такої роботи наділені саме члени Комісії, які оцінюють виконану роботу загалом, а не її окремі елементи, дотримуючись водночас об`єктивності відповідного оцінювання тощо.
9. Окрім цього, Верховний Суд уважав правильними розрахунки балів за кожне модельне судове рішення, наведені відповідачем в оскаржуваних судових рішеннях.
Мотиви окремої думки
10. Не погоджуюся із таким судовим рішенням, а тому відповідно до частини третьої статті 34 КАС України висловлюю окрему думку з таких міркувань.
11. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
12. Тож, у контексті визначених частиною першою статті 2 КАС України завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів позивача. Права, свободи та інтереси, які належать конкретній особі (особам), є предметом судового захисту.
13. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
14. Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
15. Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
16. На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
17. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
18. Частини перша та друга статті 55 Конституції України гарантують, що права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
19. Важливо, що за правилами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
20. Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
21. Так, статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
22. Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
23. Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
24. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
25. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
26. Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
27. Відповідно до практики ЄСПЛ приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, зокрема стосунків професійного або ділового характеру (див. mutatis mutandis рішення від 07.07.1996 у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), заява №21794/93, параграф 25). А обмеження, накладені на доступ до професії, визнані цим судом такими, що впливають на приватне життя (див. mutatis mutandis рішення від 27.07.2004 у справі «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №55480/00 та №59330/00, параграф 47).
28. У рішенні від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» (Kraska v. Switzerland) ЄСПЛ визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. До того ж такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
29. У цій справі позивач оскаржила рішення ВККС України, прийняті щодо неї за результатами виконання практичного завдання у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах (цивільна спеціалізація), оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 №94/зп-23 (зі змінами), що мало наслідком визнання її такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах, та припинення її участі в зазначеному конкурсі.
30. Відповідно рішення відповідача безпосередньо зачіпають право позивачки на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.
31. Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 статті 8 Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї цілі/цих цілей.
32. Отже, у цій справі перед судом постало завдання оцінити рішення Комісії, за яким відбулося втручання у приватне життя позивачки, за трьома наведеними аспектами за статтею 8 Конвенції (оцінка законності, законної мети та необхідності такого "втручання").
33. Спірні правовідносини стосуються оцінювання практичного завдання за цивільною спеціалізацією, яке позивач виконала у межах проходження зазначеної вище конкурсної процедури.
34. Рішенням ВККС України від 13.01.2025 №9/зп-25 Комісія визначила особливості виконання практичного завдання кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах (цивільна спеціалізація), зокрема визначила максимально можливий бал за виконання практичного завдання - 150 та прохідний бал за виконання практичного завдання - 75 відсотків максимально можливого бала, або 112,5 бала.
35. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ВККС України уповноважена затвердити порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання.
36. На виконання зазначених повноважень ВККС України затвердила Положення №185/зп-24, у якому визначила організаційно-правові засади підготовки та проведення кваліфікаційного іспиту.
37. Пунктом 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 визначено порядок оцінювання результатів виконання практичного завдання.
38. Так, відповідно до підпункту 5.5.1 пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 практичне завдання оцінюється екзаменаційною комісією, склад якої затверджується рішенням Комісії.
39. Підпунктом 5.5.4 пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 передбачено, що методичні вказівки з оцінювання практичного завдання затверджуються Комісією та оприлюднюються на її офіційному вебсайті.
40. Згідно з підпунктами 5.5.5, 5.5.6 пункту 5.5. розділу 5 Положення №185/зп-24 перевірка практичного завдання полягає у встановленні відповідності змісту виконаного учасником завдання показникам (методичним вказівкам) з оцінювання цього завдання. За результатами перевірки практичного завдання кожним членом екзаменаційної комісії виставляється індивідуальна оцінка роботи від 0 до 150 балів.
41. Після оцінювання практичного завдання усіма членами екзаменаційної комісії програмою виводиться остаточна оцінка учасника шляхом визначення середнього арифметичного бала на підставі індивідуальних оцінок з округленням до наближеного цілого числа або числа з десятковою частиною 0,5 (підпункт 5.5.8 пункту 5.5. розділу 5 Положення №185/зп-24).
42. Пунктом 5.6 розділу 5 Положення №185/зп-24 передбачено, що бали за кожен етап іспиту визначаються окремо.
43. Кількість балів за кожне модельне судове рішення у разі виконання під час іспиту практичного завдання типу 2 визначається методичними вказівками з оцінювання практичного завдання (пункт 5.8 розділу 5 Положення №185/зп-24).
44. Стадії установлення результатів іспиту визначає пункт 6.1 розділу 6 Положення №185/зп-24, якими є: затвердження кодованих результатів кожного етапу іспиту; затвердження декодованих результатів кожного етапу іспиту; затвердження загальних результатів іспиту.
45. Аналіз указаних норм дозволяє дійти висновку про те, що Положенням №185/зп-24 визначено як мету практичного завдання - виявлення рівня практичних навичок та умінь у правозастосуванні, так і спосіб його оцінювання, який передбачає перевірку відповідності виконаного завдання встановленим критеріям (методичним вказівкам), із виставленням індивідуальних балів кожним членом екзаменаційної комісії. Такий підхід покликаний забезпечити об`єктивність, прозорість та комплексність оцінювання здатності учасника застосовувати норми права в умовах, наближених до реальної судової практики.
46. Оскільки позивач за результатом виконання практичного завдання набрала 112 балів, що є меншим за 75 відсотків від максимально можливого бала, то у ВККС України були формальні підстави визнати її такою, що не склала іспит, і, відповідно, не допустити її до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» з одночасним припиненням її участі в зазначеному конкурсі.
47. Своєю чергою позивач у позовній заяві, окрім іншого, посилалася на протиправність рішення відповідача, стверджуючи про невмотивованість оцінювання її практичного завдання.
48. З урахуванням цих доводів позивача спірні рішення потребували всебічної оцінки суду на предмет відповідності вимогам, визначеним у пункті 4 частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», щодо вмотивованості висновків ВККС України.
49. Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях сформувала сталу практику щодо оцінювання рішень ВККС України на предмет відповідності пункту 4 частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (до прикладу, постанови від 14.11.2024 у справі №990/139/21, від 20.03.2025 у справі №990/134/21, від 05.06.2025 у справі №990/117/24, від 04.09.2025 у справі №990/123/24), згідно з якою повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою. Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися в здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
50. Поряд із цим Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема в Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваного рішення ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження.
51. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду аргументувала, зокрема, тим, що вимога стосовно обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо указує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
52. Отже, відповідаючи на порушені в позовній заяві питання, Верховний Суд мав перевірити висновки ВККС України (що стосуються позивача) на предмет їх об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі.
53. Щодо цього слід зазначити, що в Методичних вказівках №228/зп-24, які Комісія затвердила на виконання наведених вище приписів Положення №185/зп-24, вона визначила елементи практичного завдання, що підлягають оцінюванню, та кількість балів за кожен елемент оцінювання, а саме:
1) мотивувальна частина оцінюється від 0 до 45 балів, з яких:
- доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився / не погодився з висновками суду першої інстанції 0- 16;
- мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі 0- 14;
- чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду 0- 5;
- висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 0- 10;
2) резолютивна частина - від 0 до 22 балів, з яких:
- висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги 0- 10;
- розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції 0- 5;
- строк і порядок набрання постановою законної сили 0- 4;
- порядок і строк оскарження постанови 0- 3;
3) дотримання стилістики судового рішення - від 0 до 5 балів;
4) дотримання правил орфографії та пунктуації - від 0 до 3 балів.
54. Поряд із цим у примітці до Методичних вказівок №228/зп-24 зазначено, що залежно від обставин справи, викладених в описовій частині постанови суду апеляційної інстанції, та виду судового рішення (про залишення оскарженого рішення без змін, його зміну чи скасування) ВККС України може відступити від наведеної у Методичних вказівках структури та кількості виставлених балів за одним чи кількома елементами оцінювання, але не більше як на 10%. У такому разі Комісія не може виходити за межі загальної кількості балів (75).
55. Вважаю, що аналіз змісту Методичних вказівок №228/зп-24 дозволяє констатувати, що в них ВККС України обмежила дискрецію членів її екзаменаційної комісії щодо оцінювання практичного завдання та виставлення балів за нього, визначивши, яку саме кількість балів і за який конкретний елемент оцінювання вони можуть виставити. У виключних випадках, обумовлених особливостями обставин справи, члени екзаменаційної комісії можуть відступити від наведеної у Методичних вказівках структури та кількості виставлених балів за одним чи кількома елементами оцінювання, але не більше як на 10% та за умови, що загальна кількість балів лишатиметься 75.
56. До того ж, ані зміст підпункту 5.5.5 пункту 5.5. розділу 5 Положення №185/зп-24, ані зміст Методичних вказівок №228/зп-24 не дозволяють дійти висновку, що ці Методичні вказівки, які Комісія затвердила для цілей перевірки практичного завдання, містять орієнтовні показники оцінювання, адже у них цілком однозначно та імперативно вказано, що перевірка практичного завдання здійснюється поелементно за чітко визначеною структурою та шкалою балів. Тобто Методичні вказівки №228/зп-24 за їх суттю є керівною настановою (інструкцією) організаційно-методичного характеру, обов`язковою до виконання для екзаменаційної комісії на стадії перевірки й оцінювання практичного завдання.
57. Отже, оцінювання практичного завдання, яке виконав кандидат, має здійснюватися шляхом перевірки кожного визначеного в Методичних вказівках №228/зп-24 елемента, зокрема мотивувальної та резолютивної частин судового рішення (за їх конкретними, визначеними цими Методичними вказівками, елементами), дотримання стилістики, орфографії та пунктуації.
58. Водночас такий підхід до оцінювання вимагає і відображення у рішенні ВККС України відомостей про оцінку кожного елемента практичного завдання та кількості балів за кожен елемент оцінювання, що дозволить як учаснику конкурсу, так і суду, який перевіряє правомірність рішень Комісії, пересвідчитися в дотриманні екзаменаційною комісією вимог Положення №185/зп-24 та Методичних вказівок №228/зп-24, а отже, в обґрунтованості виставлених балів та відсутності ознак суб`єктивного підходу під час оцінювання.
59. Повертаючись до обставин цієї справи слід зазначити, що з доданих до матеріалів цієї справи документів (копій екзаменаційних відомостей та рішень ВККС України від 17.04.2025 №87/3п-25 та №89/зп-25) неможливо установити, які недоліки містило практичне завдання, що виконувала позивач, які його елементи члени екзаменаційної комісії оцінили за низьким / високим балом, а отже, неможливо установити, чому Комісія визнала позивача такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах, та припинила її участь у кваліфікаційному оцінюванні та в конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах.
60. Відсутність такої деталізації унеможливлює перевірку того, чи дотрималася екзаменаційна комісія затверджених критеріїв та підходів до оцінювання практичного завдання, і не дозволяє установити, чи діяла екзаменаційна комісія в межах наданих їй дискреційних повноважень та, відповідно, чи не діяла вона свавільно. Отже, за таких обставин Суд позбавлений можливості пересвідчитись, чи була забезпечена послідовність, обґрунтованість і повнота оцінювання практичного завдання, яке виконала позивачка.
61. Необхідно ураховувати, що частиною п`ятою статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» прямо передбачено обов`язок ВККС України викласти в рішенні мотиви його прийняття.
62. Отже, перевіряти правомірність прийнятих Комісією рішень щодо позивача на відповідність пункту 4 частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Суд має шляхом аналізу критеріїв та мотивів, які слугували підставою для їх прийняття та відображені в цих рішеннях.
63. У зв`язку із цим уважаю за необхідне звернути увагу на один із складових елементів загального принципу верховенства права - принцип «належного врядування», який широко застосовується у судовій практиці.
64. У рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. На них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків. Дії або рішення суб`єкта владних повноважень вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає в особи в тому випадку, коли внаслідок правового регулювання зі сторони суб`єкта владних повноважень в особи наявне розумне сподівання, що стосовно неї суб`єкт владних повноважень буде діяти саме так, а не інакше.
65. Ураховуючи зміст статті 8 Конституції України, можна зробити висновок, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
66. Конституційний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово наголошував на тому, що одним з елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин. Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави (рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 №2-р/2017, від 27.02.2018 №1-р/2018, від 20.06.2019 №6-р/2019).
67. У Рішенні від 11.10.2018 №7-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
68. Згідно з Рекомендацією № R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
69. У цій Рекомендації Комітет Міністрів Ради Європи сформулював основні принципи, які слугують змістовними гарантіями ухвалення справедливого рішення. Так, здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: не переслідує жодної іншої мети, окрім тієї, для якої було надано повноваження; дотримується об`єктивності та неупередженості, враховуючи лише чинники, що стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, уникаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належний баланс між будь-якими негативними наслідками, які можуть виникнути внаслідок рішення стосовно прав, свобод або інтересів осіб та метою, яку таке рішення переслідує; приймає своє рішення в розумний строк з урахуванням суті питання, що розглядається; застосовує будь-які загальні адміністративні практики послідовним чином, враховуючи конкретні обставини кожного випадку.
70. Подібні за своєю суттю принципи щодо дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості закріплені у частині другій статті 2 КАС України.
71. Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення судом перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом унаслідок реалізації дискреційних повноважень.
72. Європейська комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
73. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
74. Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді мовиться про те, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.
75. Отже, правова процедура є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів / вчинення дій адміністративними органами.
76. Установлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій.
77. ЄСПЛ у питанні здійснення судового контролю за реалізацією державними органами їхніх дискреційних повноважень послідовно висловлює правову позицію, згідно з якою надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 2 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 02.08.1984 у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).
78. Таким чином, наділення ВККС України свободою розсуду під час оцінки кандидата на посаду судді на предмет його відповідності установленим законом критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності не означає, що такий розсуд не має меж. У всякому випадку межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура оцінювання кандидата повинна бути правовою.
79. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово викладала у своїх постановах, зокрема від 18.11.2024 у справі №990/92/24, від 20.03.2025 у справі №990/85/24.
80. Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції Комісії у конкурсній процедурі добору кандидатів на посаду судді, зокрема і прийняття рішення за результатами виконання кандидатами практичного завдання з відповідної спеціалізації, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією питання про підтвердження / непідтвердження кандидатами здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, як і прийняте за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілим як кандидатам на посаду судді, питання щодо яких розглядалося ВККС України, так і незалежному сторонньому спостерігачу.
81. У будь-якому випадку прийняті Комісією щодо кандидата на посаду судді рішення мають демонструвати, чим конкретно керувалася Комісія, коли оцінювала цього кандидата.
82. З огляду на викладене вважаю, що вмотивованість рішення ВККС України та викладення його змісту в такий спосіб, що надає можливість оцінити, чи дотрималася Комісія вимог Методичних вказівок №228/зп-24, є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності.
83. Затвердження Методичних вказівок №228/зп-24 із чітким визначенням можливої кількості балів, що виставляється за виконання кожного елемента практичного завдання, з урахуванням вимог пунктів 5.5.4, 5.5.5 пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 зобов`язує Комісію установлювати відповідність змісту практичного завдання, що виконав учасник, саме за кожним з елементів практичного завдання окремо з подальшим виставленням загальної кількості балів.
84. На користь такої позиції свідчить і те, що рішенням ВККС України від 17.12.2025 №218/зп-25 внесено зміни до Положення №185/зп-24 (зі змінами).
85. Зокрема, підпункт 5.5.6 пункту 5.5 розділу 5 викладено у такій редакції:
" 5.5.6. Під час оцінювання практичного завдання члени екзаменаційної комісії виставляють оцінки за кожен передбачений елемент у кількості балів, визначених методичними вказівками.
Оцінка члена екзаменаційної комісії за виконане учасником практичне завдання формується на підставі суми його оцінок за кожен елемент, передбачений методичними вказівками.".
86. У цьому контексті доцільно підкреслити, як це зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.09.2025 у справі №990/123/24, що здійснення суб`єктом владних повноважень своїх повноважень у спосіб, що призводить до виразно несправедливих, невмотивованих, нерозумних або деспотичних рішень, є порушенням правовладдя, яке вимагає, щоб жодна дискреція не була настільки необмеженою, щоб стати потенційно свавільною. Жодна дискреція не може бути юридично безмежною. Незабезпечення та недотримання наведених умов може свідчити про свавільність і необґрунтованість рішення ВККС України.
87. До того ж частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
88. Однак, у спірному випадку Комісія не надала доказів на підтвердження того, що її екзаменаційна комісія під час перевірки практичного завдання, яке виконала позивачка, дотримувалася Методичних вказівок №228/зп-24.
89. Водночас обставина того, що ВККС України своєчасно не внесла відповідних змін до форми і змісту документів і рішень, які ухвалює в процедурі кваліфікаційного іспиту на стадії виконання практичного завдання, у жодному разі не може трактуватися так, що доводить те, що в межах спірних правовідносин Комісія діяла у межах та у спосіб, що визначені законом, з дотриманням принципів обґрунтованості, пропорційності та законності.
90. У розглядуваній справі, оцінюючи практичне завдання, яке виконала позивачка, Комісія керувалася Положенням №185/зп-24. Саме на виконання підпункту 5.5.4 пункту 5.5 розділу 5 цього Положення ВККС затвердила Методичні вказівки №228/зп-24. 
91. Затвердження цих Методичних вказівок є новим досвідом у діяльності Комісії, який спрямовано на відкритість та доступність її діяльності. Під час проведення попередніх конкурсних процедур відповідні вказівки, які б дозволяли зрозуміти розподіл балів, не затверджувалися. Затвердження цих Методичних вказівок із чітким визначенням балів за кожен елемент практичного завдання з урахуванням вимог підпункту 5.5.5 пункту 5.5 розділу 5 Положення №185/зп-24 зобов`язує Комісію встановлювати відповідність змісту виконаного учасником завдання кожному з елементів практичного завдання, затверджених цими вказівками.
92. Слід також наголосити, що в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на нього покладено обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, які були наявні та враховувались на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
93. Отже, саме відповідач повинен доводити в суді правомірність прийняття своїх рішень.
94. Однак, на моє переконання, у цій справі ВККС України, яка є суб`єктом владних повноважень, не довела, що втручання за спірними рішеннями у гарантоване статтею 8 Конвенції право позивачки на повагу до особистого життя, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати й розвивати стосунки професійного характеру, відбулося на підставі закону та було необхідним і пропорційним.
95. На підставі наведеного, висловлюючи окрему думку, вважаю, що рішення Комісії від 17.04.2025 №87/3п-25 та №89/зп-25 у частині, що стосується ОСОБА_1 , не відповідають критеріям законності та обґрунтованості, визначеним статтею 2 КАС України, що є самостійною та достатньою підставою для визнання їх протиправними.
96. Натомість Верховний Суд помилково переклав на позивачку обов`язок спростовувати доводи відповідача щодо обґрунтованості оспорюваних рішень.
Повний текст окремої думки складено та підписано 17 березня 2026 року.

...........................

А.В. Жук
Суддя Верховного Суду