ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 193/1148/20
провадження № 61-6087св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
учасники справи:
позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року в складі судді Томинця О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року в складі колегії суддів:Тимченко О. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2010 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , у якому просив визнати укладеною додаткову угоду № 12 від 16 грудня 2019 року до договору оренди землі № 7 від 20 січня 2010 року, виклавши її в редакції, яка наведена в позовній заяві.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20 січня 2010 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір оренди земельної ділянки № 7, за умовами якого він прийняв в оренду належну відповідачу земельну ділянку площею 9,9 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на строк 5 років.
Додатковою угодою № 10 від 15 липня 2014 року сторони продовжили дію договору оренди до 20 січня 2020 року.
До закінчення дії договору оренди, 16 грудня 2019 року він направив відповідачу лист-повідомлення, у якому просив поновити договір оренди земельної ділянки ще на 10 років зі збільшенням орендної плати шляхом укладення додаткової угоди, проект якої додав до листа.
ОСОБА_2 отримала цей лист 20 грудня 2019 року, однак відповіді на нього не надала.
Посилаючись на те, що він належним чином виконував свої обов`язки за договором оренди землі, після закінчення строку його дії продовжував користуватися земельною ділянкою і заперечень від відповідача щодо поновлення договору не отримував, просив позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року, у позові відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності порушення переважного права позивача на укладення договору оренди землі.
У наданій суду додатковій угоді позивач зазначив інші умови, ніж передбачено договором оренди землі від 20 січня 2010 року. Згоди на зміну таких умов сторони не досягнули.
Після закінчення строку дії договору позивач припинив використовувати земельну ділянку, про що сторони не заперечували.
Крі того відповідач ще влітку 2019 року, до закінчення дії договору оренди землі, повідомила позивача про своє небажання продовжувати з ним договірні відносини.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суди не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 594/376/17-ц, від 17 жовтня 2018 року в справі № 395/1425/16-ц, від 24 жовтня 2018 року в справі № 391/378/17-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 530/212/17, від 18 вересня 2019 року в справі № 394/716/16-ц, від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц, від 21 вересня 2022 року в справі № 926/2720/21, від 23 листопада 2023 року в справі № 685/547/23; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах; підстави, передбачені частиною третьою статті 411 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Не врахували, що запропонована пролонгація договору оренди землі на 10 років не є зміною істотних умов, оскільки такі зміни вже були погоджені сторонами в попередній додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною договору.
Не надали належної оцінки його доводам про відсутність заперечень відповідача щодо поновлення договору оренди землі.
Не дослідили належним чином обставини продовження користування ним земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
10 червня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
У касаційній скарзі позивач просить розгляд справи проводити в судовому засіданні за участі його представника.
Оскільки попередній розгляд справи в суді касаційної інстанції проводиться без повідомлення учасників справи, немає підстав для задоволення клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 9,9 га, кадастровий номер 1225285200:01:002:0005, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.
20 січня 2010 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , як орендарем, укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 5 років.
Державна реєстрація договору здійснена 18 березня 2010 року.
Згідно з пунктом 8 цього договору оренди земельної ділянки, після закінчення строку його дії орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
15 липня 2014 року сторони уклали додаткову угоду № 10 до договору оренди земельної ділянки, за умовами якої погодилися продовжити строк дії договору ще на 5 років, зазначивши, що договір від 20 січня 2010 року дійсний до 20 січня 2020 року. Також за умовами цієї угоди сторони дійшли згоди щодо збільшення орендної плати.
Додаткова угода зареєстрована 22 вересня 2015 року.
03 червня 2019 року ОСОБА_2 надіслала на адресу позивача заяву-повідомлення, у якій повідомила про відсутність наміру продовжувати договірні відносини та просила після закінчення строку дії договору повернути їй земельну ділянку. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення цей лист вручений уповноваженому позивача 04 червня.
16 грудня 2019 року позивач направив орендодавцю ОСОБА_2 лист-повідомлення з пропозицією про поновлення договору оренди, до якого додав проект додаткової угоди.
Вказаний лист ОСОБА_2 отримала 20 грудня 2019 року.
У додатковій угоді від 16 грудня 2019 року до договору оренди земельної ділянки від 20 січня 2010 року позивач запропонував ОСОБА_2 поновити вказаний договір ще на 10 років, тобто продовжити строк його дії до 20 січня 2030 року. Крім того, запропонував встановити розмір орендної плати в сумі 35 000,00 грн на рік з вирахування податку з доходів орендодавця, податку на землю та військового збору.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 41 Конституції України гарантує кожному громадянину України право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Правові підстави поновлення договору оренди землі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі».
Враховуючи Перехідні положення Закону України «Про оренду землі», поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (тобто до 16 січня 2020 року), здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.
Так, згідно зі статтею 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на час укладення договору оренди землі від 20 січня 2010 року) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.
У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.
У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.
У розділі 8 договору оренди передбачено, що договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Разом з тим у додатковій угоді від 15 липня 2014 року сторони погодилися внести зміни до пункту 8 договору оренди, виклавши його в такій редакції: «Договір від 20 січня 2010 року дійсний з 20 січня 2010 року до 20 січня 2020 року. Після закінчення строку договору орендар має право поновлення його на новий строк шляхом укладення нової угоди за взаємною згодою обох сторін».
Відповідно до частин першої - четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на час укладення зазначеної додаткової угоди) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Частинами восьмою та дев`ятою цієї статті передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що для продовження договірних орендних відносин необхідно волевиявлення на це сторін договору, досягнення ними згоди на поновлення договору із застосуванням переважного права орендаря на продовження договору оренди, у тому числі на змінених умовах (частини перша-п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі), або пасивна згода сторін договору на продовження договору на тих самих умовах на той самий строк - пролонгація договору (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).
Норми про переважне право орендаря на поновлення договору спрямовані лише на забезпечення пріоритету його інтересів перед інтересами інших осіб. Будь-якого іншого змісту переважне право не має. Воно не може трансформуватися у право на спонукання орендодавця до укладення договору на новий строк за відсутності його згоди зі зміненими умовами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року а справі № 143/591/20).
Право орендаря на поновлення договору оренди землі не є абсолютним, наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору попереднім орендарем дають підстави для висновку, що переважне право орендаря не порушено.
За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Позивач звернувся до суду за захистом свого переважного право на укладення договору оренди землі на новий строк.
Водночас, як установили суди, ОСОБА_2 не уклала нового договору оренди з іншим орендарем, а також не підписала додаткову угоду з позивачем щодо нового строку договору оренди, висловивши своє небажання продовжувати строк дії договору оренди землі від 20 січня 2010 року ще в червні 2019 року та підтвердивши його під час розгляд справи в судах.
Таким чином, установивши, що переважне право фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на поновлення договору оренди земельної ділянки не є порушеним, оскільки, зокрема, відсутня воля орендодавця на укладення нового договору, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку про відмову в позові.
Висновки судів не суперечать висновкам, зробленим Верховним Судом у наведених у касаційній скарзі постановах.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи відмовити.
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: М. Ю. Тітов
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко