УХВАЛА

30 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 380/13395/24
адміністративне провадження № К/990/10488/26 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року у справі №380/13395/24 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 18 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 18 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 18 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» за період з 18 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалами Верховного Суду від 26 січня 2026 року та 25 лютого 2026 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року у справі №380/13395/24 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - повернуто особі, яка її подала.
09 березня 2026 року Офіс Генерального прокурора через підсистему «Електронний суд» втретє звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням, передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник втретє посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про необхідність відступлення від правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 листопада 2020 року у справі №640/19556/18 та від 31 січня 2023 року у справі №520/21428/21, а також про необхідність врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 29 серпня 2024 року у справі №640/13029/22.
Зокрема, скаржник зазначає, що правильним застосуванням частини четвертої статті 83 Закону України "Про прокуратуру", статті 9 Закону №2011-XII у поєднанні з Постановою №505 та Постановою №104 буде таке їх тлумачення, згідно з яким грошове забезпечення військовослужбовців, відряджених до органів прокуратури для виконання функцій на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, установлених спеціальним нормативно-правовим актом - Постановою №505 і тому норми Постанови №889 щодо виплати грошової винагороди на них не розповсюджуються.
Крім того, скаржник вказує, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 29 серпня 2024 року у справі №640/13029/22, є протилежними висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 30 листопада 2020 року у справі №640/19556/18 та від 31 січня 2023 року у справі №520/21428/21, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови від раніше сформованої правової позиції.
Водночас як уже зазначалося Верховним Судом в ухвалах від 26 січня 2026 року та 25 лютого 2026 року, оскарження судового рішення з підстав необхідності відступлення від правового висновку Верховного Суду передбачає не лише формальне посилання на відповідні постанови, а й належне та мотивоване обґрунтування такої необхідності, яке має включати аналіз правової позиції, від якої пропонується відступити, аргументи щодо її непридатності та формулювання альтернативного підходу до застосування норми права.
Однак, втретє подана касаційна скарга за своїм змістом фактично відтворює ті самі доводи, які вже були предметом оцінки суду касаційної інстанції, та не містить нових або додаткових аргументів, спрямованих на їх належне обґрунтування.
Зокрема, у касаційній скарзі відсутній належний аналіз правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 листопада 2020 року у справі №640/19556/18 та від 31 січня 2023 року у справі №520/21428/21, від яких скаржник просить відступити, не наведено аргументів щодо їх помилковості, неефективності чи застарілості, а також не сформульовано нового підходу до застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах.
Натомість доводи скаржника зводяться до викладення власного бачення правильного застосування норм матеріального права, що саме по собі не є підставою касаційного оскарження у розумінні статті 328 КАС України.
Крім того, аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що вона переважно складається з цитування норм законодавства та правових позицій Верховного Суду без їх належного правового аналізу.
Скаржник обмежується наведенням окремих положень нормативно-правових актів, у тому числі без зазначення їх структурних елементів (частин, пунктів), без розкриття їх змісту та без встановлення взаємозв`язку між ними.
При цьому у касаційній скарзі не наведено, яким саме чином із змісту зазначених норм випливає сформульований скаржником висновок, зокрема щодо виключного застосування положень Постанови №505 та непоширення дії Постанови №889 на спірні правовідносини.
Таким чином, сформульовані скаржником висновки не ґрунтуються на належному правовому аналізі, а зводяться до суб`єктивного твердження про «правильне тлумачення» норм права без належного обґрунтування того, яким чином такі висновки випливають із змісту відповідних норм права.
Фактично у касаційній скарзі відсутній логічний зв`язок між наведеними нормами права та зробленими висновками, що унеможливлює перевірку таких доводів судом касаційної інстанції.
Окрім цього, доводи касаційної скарги викладені у фрагментарний та хаотичний спосіб, без чіткої структури та послідовності, що не дозволяє ідентифікувати конкретні підстави касаційного оскарження та перевірити їх обґрунтованість.
Суд також враховує, що ця касаційна скарга подана втретє, після її повернення ухвалами Верховного Суду від 26 січня 2026 року та 25 лютого 2026 року, однак її зміст свідчить про відтворення тих самих доводів, які вже були предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Отже, касаційна скарга не містить належного обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених статтею 328 КАС України, та не відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.
За таких обставин, відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, касаційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, Суд
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року у справі №380/13395/24 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх надсилання до суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур