ОКРЕМА ДУМКА 
суддів Великої Палати Верховного Суду 
Ткачука О.С., Ткача І.В.
у справі № 308/17634/23 щодо встановлення факту перебування 
особи на утриманні

Майже дванадцять років в Україні триває національно-визвольна війна. Агресії росії разом з Українським Народом протистоїть міжнародне співтовариство. Проте, перш за все, завдання по захисту суверенітету держави протягом такого тривалого часу успішно виконують Збройні Сили України. Сотні тисяч військовослужбовців потребують належної підтримки, ефективного матеріального, соціального і правового захисту. У тому числі судового захисту належним судом, який розуміється на питаннях військового законодавства. В ході розгляду і вирішення цивільної справи про встановлення факту перебування особи на утриманні (справа № 308/17634/23) колегія суддів, яка погодилася із прийнятим рішенням, проігнорували вимоги законодавства, зокрема, і вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого суду, а тому з її рішенням не погоджуємося і, відповідно до статті 35 ЦПК України, викладаємо свою окрему думку.
У цій справі суди встановили, що 06 вересня 2022 року батько заявниці був призваний на військову службу. Сповіщенням сім`ї (близьких родичів) від 27 грудня 2022 року № 17768 повідомлено, що її батько ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув під час відбиття штурмових дій противника, виявивши мужність і стійкість. У повідомленні також вказано, що смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, а це сповіщення є документом для звернення до РТЦК та СП з питань призначення гарантій та компенсацій. 03 січня 2023 року видано свідоцтво та довідку про його смерть.
Заявниця вказувала, що її батько з 25 червня 1991 року до дня смерті був зареєстрований та проживав разом з нею та її донькою (онукою померлого), ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка хворіє на інсулінозалежний цукровий діабет типу І та є дитиною з інвалідністю. 
Заявниця посилалася на те, що її батько за життя забезпечував онуку всім необхідним для проживання. Матеріальна допомога надавалася систематично, була постійним і основним джерелом для її існування. Окрім неї та онуки, у померлого нікого з близьких родичів не було, а тому весь свій дохід він спрямовував на утримання онуки. Факт утримання своєї онуки, на переконання заявниці, підтверджується укладеним між нею та батьком договором дарування належної йому квартири, показаннями свідків та довідкою Оноківської сільської ради від 23 лютого 2023 року.
28 серпня 2023 року вона, діючи як законний представник онуки померлого, звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю діда. Відповіддю від 11 вересня 2023 року її повідомлено, що особи, які перебували на утриманні загиблого військового, мають право на компенсацію лише в разі надання документа на підтвердження вказаного факту (нотаріально посвідченого правочину або рішення суду, отриманого у порядку окремого провадження). 
З огляду на викладене просила суд встановити факт перебування малолітньої онуки на утриманні загиблого при виконанні обов`язків військової служби для подальшого отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, передбаченої чинним законодавством України.
Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Велика Палата Верховного Суду виходила із відсутності спору про право між малолітньою онукою загиблого військовослужбовця та органами, уповноваженими на призначення виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що оскарження заявниці до адміністративного суду (справа № 260/10838/23) відмови ІНФОРМАЦІЯ_3 у прийнятті поданих нею документів для призначення одноразової грошової допомоги також не змінює та відповідно не впливає на виключну підсудність справ про встановлення факту, що має юридичне значення, судам цивільної юрисдикції.
Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 29), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 62)).
Слід відзначити, що заявниця оскаржила до адміністративного суду (справа № 260/10838/23) відмову ІНФОРМАЦІЯ_3 у прийнятті поданих нею документів для призначення одноразової грошової допомоги для онуки загиблого військовослужбовця.
Як ми вже висловлювали в окремій думці до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, вважаємо, що спір, пов`язаний із доведенням наявності підстав для підтвердження певного соціально-правового статусу з метою призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, тобто статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, слід розглядати за правилами адміністративного судочинства. Не можна ініціювати судове провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним і допустимим. Усі обставини неправомірних дій військових посадових осіб, чи їх бездіяльності входять до предмету доказування у адміністративних справах. Виділення із цих справ окремих доказів, які потрібно здобувати у інших судових спорах у іншій юрисдикції є безпідставним та незаконним.
На нашу думку, Велика Палата Верховного Суду повинна була звернути увагу на те, що НаказомМіністра оборони України від 15 вересня 2022 року № 280 затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України. Пунктом 1 додатку № 5 до цієї Інструкції (пункт 40 розділу II) встановлено, що під час заповнення і ведення облікових документів особливу увагу звертають на повноту, точність і достовірність даних, які вносяться до них, і дотримуються таких вимог: у відомостях про сімейний стан вказується: «неодружений», «перебуває у цивільному шлюбі», «вдівець», «розлучений». Відомості записуються на підставі свідоцтв, які видають органи РАЦС. Якщо додатком до документа вимагаються відомості про склад сім`ї, то записуються члени сім`ї і особи, які знаходяться на утриманні військовослужбовців (працівників).
Нормативні правила щодо обліку військовослужбовців та членів їх сімей однозначно та чітко регламентують можливість встановлення усіх осіб, які проходять чи проходили військову службу, членів їх сімей. Навіть у випадку загибелі військовослужбовців. З цією метою передбачено також ведення обліку сімей військовослужбовців за територіальною ознакою (розділ VI наведеної вище Інструкції).
На нашу думку, неправильні записи, неточності, відсутність чи наявність запису у військових-облікових документах неможливо усунути в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства. Ці обставини, за наявності спору, мають бути встановлені при вирішенні питання про наявність права на отримання допомоги у адміністративному процесі.
Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Чинне законодавство не дає підстав для висновку про те, що перелік членів сім`ї військовослужбовця для цілей призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі його загибелі (смерті) можна встановити на підставі рішення суду про встановлення юридичних фактів, зокрема перебування особи (члена сім`ї) на утриманні чи проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з військовослужбовцем, який загинув чи помер. 
За змістом пункту 10 Порядку № 975, пункту 4.6 розділу IV Положення № 530, у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин, для призначення та виплати одноразової грошової допомоги разом із іншими документами подається витяг із особової справи (з послужного списку особової справи), облікової картки про склад сім`ї військовослужбовця. За відсутності відповідних даних у цьому витягу питання про можливі недоліки в організації роботи органів військового управління, допущені помилки в облікових документах тощо можуть бути предметом розгляду та доказування саме в адміністративній справі, зокрема під час оскарження відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.
Хоча у наведених нормах і є посилання на те, що заявник в якості підтвердження факту його перебування на утриманні загиблого (померлого) може подати відповідне рішення суду, проте обов`язковою умовою для цього є те, що такий заявник не був членом сім`ї загиблого (померлого).
Відповідно до пункту 5 Порядку № 975, у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Сімейний кодекс України у статті 3 дає чітке визначення терміну «сім`я». Зокрема, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. 
У справі № 308/17634/23, яка є предметом перегляду, заявниця та її донька (онука загиблого військовослужбовця) відповідно до положень Сімейного кодексу України є членами сім`ї загиблого, оскільки вони спільно проживали та були пов`язані спільним побутом. 
Пред`являючи позов у цій справі заявниця посилалася на те, що встановлення факту перебування її доньки на утриманні загиблого військовослужбовця (діда) необхідне для звернення до ТЦК та СП із заявою про виплату одноразової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Разом з тим, згідно зі статтею 10-1 цього Закону до членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначених у цій статті, належать: батьки; один із подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти; утриманці загиблого (померлого), яким у зв`язку з цим виплачується пенсія.
Тобто нарахування та виплату утриманцю загиблого військовослужбовця одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) члена сім`ї законодавець ставить у залежність від призначення такому утриманцю відповідної пенсії органами Пенсійного фонду України, а не встановлення факту перебування на утримані судовим рішенням. 
Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» непрацездатними членами сім`ї вважаються: діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків.
З огляду на викладене ми дійшли висновку, що питання перебування онука - члена сім`ї загиблого військовослужбовця на його утриманні як підстава для отримання одноразової виплати має вирішуватися органами, які здійснюють відповідні нарахування, а не цивільним судом в порядку окремого провадження. У разі незгоди з діями чи бездіяльністю таких органів щодо нарахування одноразової виплати, заявник може звернутися до адміністративного суду.
Неправильні записи, неточності, відсутність чи наявність запису у військових-облікових документах неможливо усунути в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства. Ці обставини, за наявності спору, мають бути встановлені при вирішенні питання про наявність права на отримання допомоги у адміністративному процесі.
Натомість, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні у цій справі не знайшла підстав для відступлення / уточнення свого висновку, викладеного у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що між заявниками та державою в особі відповідного органу військового управління не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.
Наслідком ухвалення цього рішення є необхідність спочатку звернення до цивільного суду з метою отримання рішення про встановлення юридичного факту, а після цього - до адміністративного суду - для вирішення питання про право на отримання грошової допомоги.
Такі кроки Великої Палати дестабілізують єдність судової практики, призводять до судової тяганини і затримки з вирішенням спорів, збільшують навантаження на судову систему та змушують людей двічі сплачувати судовий збір за вирішення фактично однієї справи. У той же час, засади державної політики, зокрема, у сфері соціального та правового захисту, гарантують військовослужбовцям та членам їх сімей сприятливі умови в економічній, соціальній, політичній сферах для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни (Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Суди мають забезпечувати такі гарантії при здійсненні правосуддя.
Вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала відступити від такого висновку та відповідно до наведених вище норм матеріального права і задля досягнення принципу процесуальної економії сформулювати висновок про те, що спір, пов`язаний із доведенням наявності підстав для підтвердження певного соціально-правового статусу з метою призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, тобто статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, слід розглядати за правилами адміністративного судочинства. Не можна ініціювати судове провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним і допустимим. Усі обставини неправомірних дій військових посадових осіб, чи їх бездіяльності входять до предмету доказування у адміністративних справах. Виділення із цих справ окремих доказів, які потрібно здобувати у інших судових спорах у іншій юрисдикції є безпідставним та незаконним.
На нашу думку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду з тих підстав, що встановлення факту перебування на утриманні пов`язане з наступним вирішенням спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, який підлягає розгляду адміністративним судом у порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України. 

Судді:

Ткачук О.С. Ткач І.В.