УХВАЛА

30 березня 2026 року 
м. Київ
справа №420/40804/25
адміністративне провадження № К/990/11822/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів: Желєзного І.В.,  Загороднюка А.Г., 
перевіривши касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2026 у справі №420/40804/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати належного йому грошового забезпечення за період з 16.09.2007 по 06.12.2007 на день його увільнення з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України - 06.12.2007;
- визнати протиправною дією відмову Міністерства внутрішніх справ України у розрахунку та виплаті йому розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку і сплати грошового забезпечення за період 10.06.2007 по 23.10.2025 - дату фактичної часткової сплати боргу, про що зазначено у листі Міністерства внутрішніх справ України №20401/01/12-2025 від 06.06.2025;
- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку і сплати йому грошове забезпечення за період 10.06.2007 по 23.10.2025 - дату фактичної часткової сплати боргу;
- визнати протиправною дією відмову Міністерства внутрішніх справ України у розрахунку та виплаті розміру грошової компенсації втрати доходу, у зв`язку з не виплатою йому грошового забезпечення за період з 10.06.2007 по 23.10.2025 день фактичної часткової сплати боргу, про що зазначено у листі Міністерства внутрішніх справ України №20401/01/12-2025 від 06.06.2025;
- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України розмір грошової компенсації втрати доходу, у зв`язку з не виплатою йому грошового забезпечення за період з 10.06.2007 по 23.10.2025 - день фактичної часткової сплати боргу;
- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України три проценти річних від простроченої суми основного боргу не сплаченої суми грошового забезпечення за період з 10.06.2007 по 06.12.2007 день звільнення з ОВС Міністерства внутрішніх справ України за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України виготовити оновлене подання для перерахунку пенсії з 06.12.2007, дня звільнення з ОВС Міністерства внутрішніх справ України з посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України, з урахуванням сплати боргу грошового забезпечення за період з 10.06.2007 по 06.12.2007 та розміру вислуги років, станом на 05.12.2007: у календарному обчисленні - 21 рік 4 місяці 28 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 8 місяців 23 дні, визначеної у наказі Міністерства внутрішніх справ України №287 о/с від 21.03.2024 яке, в подальшому, направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області для перерахунку з 06.12.2007 пенсії ОСОБА_1 .
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Суд зазначив, що з прохальної частини позову вбачається, що позивач просить визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України; визнати протиправною відмови Міністерства внутрішніх справ України, однак в порушення вимог частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позивачем не визначено способу захисту шляхом визначення зобов`язальної частини.
12.12.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшла уточнена позовна заява.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 ОСОБА_1 продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви, оскільки в оновленій редакції позову ОСОБА_1 не усунув недоліки в частині викладення позовних вимог у відповідності до вимог КАС України.
23.12.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви, до якої позивачем додано оновлену редакцію позовної заяви.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 - повернуто позивачеві без розгляду.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25.12.2025 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, 13.03.2026 Міністерство внутрішніх справ України засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу, яка надійшла до Верховного Суду 16.03.2026.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Предметом касаційного оскарження є постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про повернення позову. 
У відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з частиною другою статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пунктах 3, 4, 5, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Отже, за приписами частини другої статті 328 КАС України ухвала суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві, після її перегляду в апеляційному порядку, та постанова суду апеляційної інстанції за наслідками її перегляду, можуть бути оскаржені в касаційному порядку.
Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження судового рішення в касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд такої скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.
У такому випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її уніфікованості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси широкого кола осіб, що супроводжуються великою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Однак скаржником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та жодним чином не обґрунтовано в чому полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу юридичної визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. 
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовної практики. За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі має поставити на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Водночас, колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання. 
Перевіряючи матеріали касаційної скарги, Верховним Судом встановлено, що зміст ухвалених у цій справі оскаржуваних судових рішень та доводи, викладені у касаційній скарзі, не дають підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики у застосуванні норм процесуального права у такій категорії адміністративних справ.
Також Верховний Суд зауважує, що допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет цього спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в цьому випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність означених обставин у касаційній скарзі. 
Справа, яка має виняткове значення для її учасника, може бути виокремлена із загальних правил розгляду адміністративних справ Верховним Судом, якщо після апеляційного розгляду справи виявлено неоднакове застосування судом апеляційної інстанції одного й того ж положення закону.
Установлення в КАС України виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи та гарантувати особі права на остаточне та обов`язкове судове рішення.
З наведених скаржником доводів не вбачається виняткового випадку й того, що рішення у цій справі, у контексті індивідуальних ознак цього спору, тягне за собою наслідки, які мають самобутню своєрідність, особливості, характерні виключно для особи, яка подає касаційну скаргу. Скаржник не продемонстрував й наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства, та не є "судом фактів".
Ураховуючи відсутність обґрунтування впливу наслідків розгляду цієї скарги на формування єдиної правозастосовної практики у застосуванні норм процесуального права, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 3, 333 КАС України
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2026 у справі №420/40804/25.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко І.В. Желєзний   А.Г. Загороднюк