УХВАЛА

03 березня 2026 року
м. Київ

справа № 689/2280/23
провадження № 51-1706 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 (в режимі
відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_6 про передачу кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК), на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ярмолинецький районний суд Хмельницької області вироком від 10 грудня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року, засудив ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
За обставин, детально викладених у судових рішеннях, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він, будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 ( далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), відмовився отримати повістку, згідно з якою мав з`явитися у визначений час і день до цього відділу у зв`язку із призовом на військову службу, пояснюючи свою відмову релігійними переконаннями. Тобто ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки та бажаючи їх настання, умисно не прибув о 20:00 20 липня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_8 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неправильну правову оцінку обставин, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що:
- суд першої інстанції:
- не надав належної оцінки доказам, які підтверджують:
-наявність у ОСОБА_8 особистих релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку;
- дотримання ОСОБА_8 релігійних вчень Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та належність обвинуваченого до Свідків Єгови;
- те, що без набуття глибоких релігійних переконань стати Свідком Єгови неможливо;
- проігнорував встановлений Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) факт того, що віровчення Свідків Єгови не дозволяють їм виконувати будь-яку військову службу, навіть якщо вона не пов`язана з використанням зброї;
- суд апеляційної інстанції:
- провів формальний апеляційний розгляд;
- безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про дослідження поданих стороною захисту доказів;
- залишив поза увагою допущені судом першої інстанції порушення та не спростував доводів захисника щодо невідповідності висновків суду доказам у справі;
- допустив суперечливі висновки та нерелевантно до обставин цієї справи послався на висновки Верховного Суду;
- не здійснив аналізу всіх доказів, на обґрунтування своєї позиції керувався виключно доказами сторони обвинувачення;
- суди:
- дали неправильну правову оцінку обставинам;
- не дотримались справедливого балансу між правами ОСОБА_8 та держави;
- дійшли безпідставного висновку про відсутність у ОСОБА_8 юридичних підстав для сумлінної відмови від військової служби;
- ухилились від застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень. 
Крім того, захисник ОСОБА_6 подав до Суду клопотання та доповнення до нього про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на наявність виключної правової проблеми у питанні сумлінної відмови від військової служби з релігійних переконань під час мобілізації у період воєнного стану за кількісним та якісним критеріями.
Позиції учасників судового провадження
Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтримали заявлене клопотання та просили передати кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення клопотання сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що кримінальне провадження за касаційною скаргою за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_8 необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Згідно з ч. 6 ст. 13 вищезгаданого Закону висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною 5 ст. 4341 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Питання про передачу кримінального провадження на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (ч. 1 ст. 4342 КПК).
У цьому кримінальному провадженні суди визнали винуватим та засудили ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК.
За змістом судових рішень ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він, будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовився отримати повістку, згідно з якою мав з`явитися у визначений час і день до цього відділу у зв`язку із призовом на військову службу, пояснюючи свою відмову релігійними переконаннями. Тобто ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки та бажаючи їх настання, умисно не прибув о 20:00 20 липня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.
В ході розгляду кримінального провадження ОСОБА_8 винним себе не визнав та пояснив, що від отримання «бойової повістки» він відмовився через релігійні переконання, за якими він не може воювати, бути причетним до виготовлення, ремонту військової техніки, яка буде вбивати інших людей, однак він не відмовляється від проходження альтернативної служби.
У свою чергу суди вказали на те, що Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» не передбачено можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період. 
Не погоджуючись з такою позицією судів, сторона захисту подала касаційну скаргу на судові рішення стосовно ОСОБА_8 та клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
На обґрунтування поданого клопотання захисник ОСОБА_6 зазначає про те, що ОСОБА_8 є присвяченим хрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, вірування якого містять переконання про неприйнятність служби у військових структурах, навіть якщо така служба не пов`язана з носінням зброї, а тому суди мали застосувати ч. 4 ст. 35 Конституції України в аспекті права ОСОБА_8 на сумлінну відмову від військової служби. 
На думку захисника, наявність релігійних переконань дає підстави для застосування положень, якими врегульовано можливість сумлінної відмови від обов`язків військової служби із їх заміною обов`язками, що не суперечать цим переконанням. Посилаючись на національне та міжнародне, обов`язкове для України, законодавство, практику Європейського суду з прав людини, захисник ОСОБА_6 вказує на незаконне обмеження ОСОБА_8 у праві на сумлінну відмову від військового обов`язку через відсутність визначеного державою порядку реалізації цього права в умовах воєнного стану.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду висловила свою позицію з цього питання, виснувавши про те, що законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях (постанова від 27 жовтня 2025 року у справі № 573/838/24). 
В окремій думці до цієї постанови судді висловились про те, що можливість сумлінної відмови громадянина від військової служби навіть під час дії воєнного стану, якщо в порядку, передбаченому КПК, доведено наявність відповідних релігійних переконань у особи і їх непереборний конфлікт із виконанням цією особою обов`язку проходити військову службу, не зникає. З такою позицією погоджується й колегія суддів.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року (далі - Пакт), кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та віровчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.
Комітет з прав людини ООН (далі - Комітет) у своїх рекомендаціях органам влади держав за підсумками розгляду індивідуальних скарг у справах «Назаров та ін. проти Туркменістану» (п. 7.3), «Давлетов проти Туркменистану» (п. 6.3), «Дурдієв проти Туркменістану» (п.7.3), «Чон-бум Бе та ін. проти Республіки Корея» (п. 7.3), «Петромелідіс проти Греції» (п. 9.3) наголосив на тому, що відступ від положень статті 18 згідно з частинами 1, 2 статті 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою. Комітет визнав право людини на сумлінну відмову від військової служби складовою права сповідувати свою релігію та переконання, зазначивши, що хоча і таке право прямо не згадується у статті 18, проте випливає з неї, оскільки обов`язок застосовувати смертоносну силу може вступати в серйозні протиріччя зі свободою совісті.
Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожному гарантовано свободу сповідувати свою релігію або переконання. Зазначене право підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Тож право людини сповідувати свою релігію або переконання може бути обмежене виключно за сукупності таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення наведених вище законних цілей.
Частиною 4 статті 35 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Отже, одним із аспектів права, гарантованого цією статтею, є право на сумлінну відмову від військової служби осіб, для яких її проходження може вступати у гострий непереборний конфлікт з міркуваннями сумління людини, зумовленими її віросповіданням. 
Згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 
Положення ст. 35 Конституції України до означеного переліку не входять.
Відтак Конституцією України гарантується заміна військової служби альтернативною (невійськовою) службою за умови існування такої обставини як несумісність виконання службового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина.
Гарантоване приписами статті 35 Конституції України право на свободу світогляду і віросповідання - це індивідуальне право, що є відмінним від інституційних прав релігійних організацій (об`єднань). Виходячи зі змісту статті 35 Конституції України, держава, гарантуючи зазначене право на свободу світогляду і віросповідання (релігії), зобов`язана створити умови для реалізації цього права, а саме: забезпечити свободу світогляду і віросповідання (релігії) та можливість сповідувати релігію; запобігти посяганням на цю свободу третіми особами; не посягати на цю свободу самостійно. Крім того, держава має право застосувати заходи, що обмежують право на свободу світогляду і віросповідання (релігії), зокрема, з міркувань громадського порядку (частина друга статті 35 Конституції України). Втручання у право на свободу світогляду і віросповідання (релігії) в аспекті його реалізації зазвичай має форму зобов`язань, що їх держава покладає на конкретного суб`єкта, які спрямовані на досягнення мети, визначеної у законі (п. 4.2 Рішення Конституційного Суду України № 4-р/2022 від 27 грудня 2022 року).
Аналіз вказаного припису ст. 35 Конституції України у світлі Рішення Конституційного Суду України від 27 грудня 2022 року № 4-р/2022 свідчить, що право на свободу світогляду і віросповідання як індивідуальне право, що є відмінним від інституційних прав релігійних організацій (об`єднань), включає право приймати і мати світогляд та віросповідання, в тому числі релігійні переконання, які суперечать виконанню військового обов`язку (тобто, право мати сумлінну відмову від військової служби).
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказав на те, що відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» від 27 жовтня 2009 року, «Папавасілакіс проти Греції» від 15 вересня 2016 року, «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» від 17 жовтня 2019 року, «Канатли проти Туреччини» від 12 березня 2024 року). 
Так, за обставинами справи «Баятян проти Вірменії» заявник був членом зареєстрованої у встановленому законом порядку релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю. Через свої релігійні переконання він відмовився від військової служби, за що національний суд притягнув заявника до кримінальної відповідальності і призначив покарання у виді позбавлення волі. Зазначене ЄСПЛ оцінив як втручання у право людини на свободу совісті та релігії, гарантоване ст. 9 Конвенції. На час подій, що мали місце у даній справі, законодавство держави-відповідача про порядок виконання військового обов`язку не встановлювало жодних винятків для осіб, релігійні переконання яких несумісні з його виконанням, і не передбачало можливості альтернативної (невійськової) служби. За наведених обставин ЄСПЛ визнав, що кримінальне переслідування заявника і призначення покарання без урахування його поглядів і переконань не можуть розглядатися як необхідні у демократичному суспільстві, а відтак констатував порушення права людини за ст. 9 Конвенції.
Також у рішенні у справі «Адян та інші проти Вірменії» від 12 жовтня 2017 року Суд встановив недотримання права заявників, яких було засуджено до кримінального покарання за відмову від проходження і військової, й альтернативної (невійськової) служби, за ст. 9 Конвенції. Відповідну оцінку діям держави ЄСПЛ дав з огляду на те, що у її правовій системі альтернативна служба не мала справді цивільного характеру, оскільки знаходилася під наглядом військових структур, тоді як віросповідання заявників не дозволяло їм працювати безпосередньо або опосередковано на військових.
ЄСПЛ виходив із того, що право на сумлінну відмову від військової служби було б ілюзорним, якби державі дозволялося організовувати та втілювати в життя систему альтернативної служби у такий спосіб, що не пропонуватиме ні в законодавстві, ані на практиці справді цивільну за своєю природою альтернативу військовій службі і таку, що не була б за своїм характером засобом залякування або покарання (п. 67). За обставин цієї справи Суд зауважив, що хоча роботи у порядку проходження альтернативної (невійськової) служби виконувалися у цивільних закладах і мали цивільну природу, військові структури брали активну участь у нагляді за їх виконанням і тими, хто виконував роботи. ЄСПЛ визнав, що альтернативна служба ні ієрархічно, ані інституційно не була відокремлена від військової, а від осіб, що її проходили, вимагалося носити форму і проживати на місці несення служби (п. 10). З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що влада не спромоглася гарантувати таку систему альтернативної (невійськової) служби, яка би враховувала потреби заявників, зумовлені міркуваннями сумління, і забезпечувала справедливий баланс між дотриманням їх права на свободу віросповідання та інтересами суспільства.
Отже, згідно з правовими позиціями ЄСПЛ щодо застосування ст. 9 Конвенції держава має позитивний обов`язок створити систему альтернативної служби, яка повинна бути відокремлена від військової структури, не мати карального характеру і залишатися у розумних часових межах. 
Захисник ОСОБА_6 у своєму клопотанні з доповненнями зазначає про те, що правова проблема, яка потребує вирішення у даній справі, притаманна не одній конкретній справі, а значній кількості проваджень - станом на 24 лютого 2026 року Релігійному об`єднанню Свідків Єгови в Україні відомо про 1 044 кримінальних провадження, порушених стосовно окремих Свідків Єгови під час дії воєнного стану на території України через відмову таких осіб від військової служби внаслідок несумісних із нею релігійних переконань та відмову у заміні таким особам військової служби альтернативною (невійськовою) службою. Під час дії воєнного стану 2 119 Свідків Єгови були відправлені проти їхньої волі до військових частин, з яких щонайменше 31 зазнали жорстокого поводження.
Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1 вказаного Закону альтернативна служба запроваджувалась замість проходження строкової військової служби, проте Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» на сьогодні не передбачено останньої.
Про наявність виключної правової проблеми за якісним критерієм свідчить ще й те, що колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - ККС ВС) передають кримінальні провадження на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати, не погоджуючись з їхніми висновками.
За результатом попереднього звернення колегії суддів ККС ВС з аналогічним питанням Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 11 лютого 2026 року повернула кримінальне провадження на розгляд Третьої судової палати ККС ВС, вказавши на відсутність чітко сформульованої виключної правової проблеми. Втім п`ятеро суддів Великої Палати Верховного Суду не погодились з постановленим рішенням і в окремій думці виклали свої мотиви, зазначивши про те, що означене питання потребує вирішення для забезпечення правової визначеності, захисту фундаментальних прав громадян в умовах воєнного стану та для запобігання міжнародній відповідальності держави.
На розгляді Конституційного Суду України перебувають конституційні скарги щодо перевірки на відповідність частині 4 статті 35 Конституції України частини 1 статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12 грудня 1991 року № 1975-ХІІ, згідно з якою «альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством». 
До того ж Європейська комісія за демократію через право (Венеційська комісія) 18 березня 2025 року на запит Голови Конституційного Суду України опублікувала висновок (amicus curiae) № CDL-AD(2025)006 щодо реалізації в Україні в умовах воєнного стану права на альтернативну (невійськову) службу, за яким така служба не може бути повністю виключена навіть у воєнний час, хоча держави мають обмежену свободу розсуду, особливо в умовах загальної мобілізації. При цьому за жодних обставин відмовник за переконаннями не може бути змушений носити або використовувати зброю, навіть для самооборони країни (п. 72). Акцентовано увагу у висновку і на тому, що обов`язок усіх громадян із захисту Вітчизни, передбачений статтею 65 Конституції України, на практиці не вимагає користування військовою зброєю кожним із громадян чи їх включення у систему військового командування; тобто сумлінні відмовники можуть, будучи солідарними із співгромадянами, виконувати цей обов`язок в інший спосіб (п. 53).
Окрім цього, з метою виконання зобов`язань України, передбачених переговорною рамкою Європейського Союзу, схваленою рішенням Ради Європейського Союзу від 21 червня 2024 року, за кластером 1 «Основи процесу вступу до ЄС», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 травня 2025 року № 475-р було схвалено, серед іншого, Дорожню карту з питань верховенства права (далі - Дорожня карта). Дорожня карта є всеохоплюючим стратегічним документом, що визначає комплекс реформ у межах переговорного процесу щодо членства України в ЄС. Зокрема, одним зі стратегічних результатів визначено забезпечення під час воєнного стану права на сумлінну відмову від військової служби з мотивів релігійних переконань. Для досягнення цього результату необхідно: 1) здійснити огляд чинного застосування норм щодо права на відмову від військової служби з мотивів совісті та впровадження контрзаходів щодо виявлених втручань у здійснення цього права у відповідності до вказівок Венеційської комісії Ради Європи (Висновок про альтернативну (невійськову) службу 2025 р.); 2) розробити та прийняти закон щодо забезпечення права на проходження альтернативної служби під час воєнного стану, на особливий період. 
Наведене, з урахуванням масштабів мобілізації, свідчить про наявність виключної правової проблеми, що полягає в недостатньому законодавчому врегулюванні правовідносин, що зачіпає фундаментальні права та свободи осіб. Відсутність механізму реалізації права громадян на проходження альтернативної служби не свідчить про відсутність такого права і не може призводити до притягнення особи до відповідальності.
Тому передача кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для усунення правової невизначеності та формування єдиної правозастосовчої практики.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
передати кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3