УХВАЛА

16 березня 2026 року 
м. Київ

справа №520/22343/25
адміністративне провадження № К/990/9847/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І.В., 
суддів - Загороднюка А. Г., Соколова В. М.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2026 року у справі № 520/22343/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Харківського міського голови Терехова Ігора Олександровича про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
установив:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Харківського міського голови Терехова І.О., у якому просили:
- визнати протиправною бездіяльність Харківського міського голови Терехова Ігоря Олександровича, яка виявилась у неналежному реагуванні на скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від 26 червня 2025 року (вх. № КО-8-8804/1-25);
- зобов`язати Харківського міського голову Терехова Ігоря Олександровича розглянути скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26 червня 2025 року (вх. № КО-8-8804/1-25) на директора Департаменту земельних відносин ОСОБА_3 , з врахуванням висновків суду;
- зобов`язати Харківського міського голову Терехова Ігоря Олександровича надати суду звіт про виконання судового рішення.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року відкрито провадження у цій справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про витребування доказів суд відмовив.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про витребування доказів, а також у клопотанні про розгляд справи № 520/22343/25 в судовому засіданні за їх участю.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2026 року рішення Харківського окружного адміністративного суду залишено без змін.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Разом з цим, за змістом пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень слідує, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із незгодою позивачів із відповідями Департаменту земельних відносин на звернення від 02 травня 2025 року, поданому у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян».
Таким чином, ураховуючи предмет позову, в силу вимог пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України, дана справа законом віднесена до справ незначної складності.
Окрім того, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року вирішено здійснювати розгляд справи №520/22343/25 за правилами спрощеного позовного провадження.
Ураховуючи, що ця справа законом віднесена до справ незначної складності та розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт. 
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж значного суспільного інтересу чи виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
У касаційній скарзі позивачі зазначають, що справа №520/22343/25 має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, становить значний суспільний інтерес, має для них виняткове значення та суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Обґрунтовуючи наявність фундаментального значення справи для формування єдиної правозастосовної практики, скаржники зазначають, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також дійшли помилкового висновку про відсутність обов`язку міського голови особисто розглядати їхню скаргу.
Надаючи оцінку зазначеним доводам, колегія суддів зазначає таке.
Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального чи процесуального права, які зачіпають інтереси значного кола осіб та супроводжуються значною кількістю судових спорів у подібних правовідносинах.
Водночас скаржниками не наведено переконливих доводів та не надано доказів, які б свідчили про наявність у цій справі такої правової проблеми.
Наведені у касаційній скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди скаржників із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи та застосування норм матеріального права у конкретних правовідносинах, що саме по собі не свідчить про наявність нової, складної чи принципової правової проблеми, вирішення якої є необхідним для забезпечення єдності судової практики.
При цьому скаржники не обґрунтували, у чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики, не зазначили новітніх, проблемних чи раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь на які вимагала б формування нового або уніфікованого підходу до застосування відповідних норм права.
Вживання законодавцем слова «фундаментальне» свідчить про особливо складний і важливий характер питання у правозастосуванні. Однак доводів щодо такої особливої складності або важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржниками не наведено.
Саме по собі суб`єктивне сприйняття стороною складності застосування певної правової норми не свідчить про наявність фундаментального значення відповідного питання права для правозастосовної практики.
Посилаючись на наявність виняткового значення цієї справи для них, скаржники зазначають, що спір пов`язаний із захистом їхнього права на приватне життя та припиненням відеоспостереження за їхнім домоволодінням.
Оцінюючи ці доводи, колегія суддів зазначає, що винятковість значення справи для її учасника має бути належним чином обґрунтована особою, яка подає касаційну скаргу.
Водночас наведені скаржниками обґрунтування не дають підстав для висновку про те, що рішення у цій справі у контексті індивідуальних ознак спору матиме наслідки, які вирізняються особливою своєрідністю або мають унікальний характер саме для скаржників.
Саме по собі посилання на важливість справи для сторони спору або незгода з висновками судів попередніх інстанцій не є достатньою підставою для висновку про наявність виняткового значення справи у розумінні пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Також скаржники зазначають, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки стосується захисту права громадян на звернення та належного реагування органів місцевого самоврядування на звернення громадян.
Колегія суддів звертає увагу, що поняття «значний суспільний інтерес» слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість суспільства або його значної частини у вирішенні певної справи, з огляду на можливий вплив ухваленого у ній судового рішення на права та інтереси широкого кола осіб або на важливі суспільні відносини.
Таке поняття може охоплювати, зокрема, питання загальнодержавного значення, пов`язані із функціонуванням конституційного ладу, виборчого процесу, обороноздатності держави, її суверенітету, захистом основоположних прав людини або іншими суспільно значущими відносинами.
Разом з тим касаційна скарга не містить переконливих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи або про те, що предмет спору виходить за межі індивідуального інтересу сторін та має вплив на права чи інтереси невизначеного або широкого кола осіб.
Щодо доводів касаційної скарги про помилкове віднесення справи до категорії справ незначної складності колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як убачається з матеріалів справи, спір у цій справі виник у зв`язку з розглядом органом місцевого самоврядування звернення позивачів та стосується оцінки правомірності дій (бездіяльності) відповідача під час розгляду такого звернення.
Вказаний спір не є складним за характером правовідносин, не потребує дослідження значного обсягу доказів, не пов`язаний із вирішенням складних питань права та не стосується прав чи інтересів невизначеного кола осіб.
З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав вважати, що суд першої інстанції безпідставно відніс цю справу до категорії справ незначної складності.
Крім того, зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржники, окрім оскарження рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2026 року, фактично висловлюють заперечення також щодо ухвал Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року та Другого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року, які включено до касаційної скарги на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд зазначає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року та постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2026 року у справі № 520/22343/25 не підлягають касаційному оскарженню, тому Суд не надає оцінки доводам касаційної скарги в частині заперечень щодо зазначених ухвал.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за поданою касаційною скаргою оскаржуються судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 09 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, у якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Верховний Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2026 року у справі № 520/22343/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Харківського міського голови Терехова Ігора Олександровича про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. В. Дашутін
Судді А. Г. Загороднюк
В. М. Соколов