ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 915/1440/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.
та представників
позивача: Валентова К.В. (в режимі відеоконференції),
відповідача: Татарінов В.П. (в режимі відеоконференції),
третьої особи-1: не з`явились,
третьої особи-2: не з`явились,
третьої особи-3: не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Миколаївської міської ради
на постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024
та рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.02.2024 
у справі № 915/1440/23
за позовом Миколаївської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОШ-ЛЕНД"
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
1) Приватне підприємство "ТЕХБУДІНВЕСТ";
2) Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "СТІВ";
3) Товариство з обмеженою відповідальністю "КРЕЙТЕР",
про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до ТОВ «РОШ-ЛЕНД» (за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватне підприємство «ТЕХБУДІНВЕСТ», ТОВ фірма «СТІВ», ТОВ «КРЕЙТЕР»), у якій просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні Миколаївською міською радою земельною ділянкою площею 21 кв.м, кадастровий номер 4810137200:09:049:0001, шляхом знесення об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, магазин з навісом по просп. Центральному, 75/12, м. Миколаїв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1144087648101).
Позовні вимоги, зокрема, обґрунтовано тим, що Миколаївська міська рада є власником земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:09:049:0001 загальною площею 0,0021 га по просп. Леніна поблизу будинку № 75, м. Миколаїв, яку у 2004 році було надано в оренду ТОВ фірмі «СТІВ» без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно зі строком дії до 20.01.2018. За доводами позивача, ТОВ фірма «СТІВ» всупереч умовам укладеного вище договору оренди землі побудувало на земельній ділянці комунальної власності нежитлове приміщення - магазин з навісом по просп. Центральному, 75/12, м. Миколаїв, зареєструвало на нього право власності та у частках відчужило Приватному підприємству «ТЕХБУДІНВЕСТ» та ТОВ «КРЕЙТЕР». В подальшому власником нежитлової будівлі стало ТОВ «РОШ-ЛЕНД», незважаючи на те, що судами у справі № 915/572/17 було встановлено те, що нежитлове приміщення магазину з навісом, що знаходиться за адресою: просп. Центральний, 75/12, м. Миколаїв збудоване ТОВ фірма «СТІВ» самочинно на орендованій земельній ділянці, що належить територіальній громаді міста Миколаєва.
Миколаївська міська рада вважає, що незаконне використання земельної ділянки комунальної власності, самочинне будівництво об`єкта нерухомості на ній та оформлення права власності на такий об`єкт порушує інтереси територіальної громади м. Миколаєва та позбавляє її права вільно володіти, розпоряджатись та використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням. Зважаючи на те, що між Миколаївською міською радою та ТОВ «РОШ-ЛЕНД» відсутні будь-які договірні відносини щодо оренди спірної земельної ділянки за вказаною адресою, належним та ефективним способом захисту порушених прав Миколаївської міської ради є звернення позивача до суду з негаторним позовом про зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення побудованого на ній нежитлового приміщення.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.02.2024 (суддя Семенчук Н.О.), залишеним без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 (колегія суддів у складі: Діброва Г.І. - головуючий, Ярош А.І., Савицький Я.Ф.), у задоволенні позову відмовлено, а також скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 20.09.2023 у справі №915/1440/23.
Судами обох інстанцій встановлено, що 14.09.2004 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та ТОВ фірма «СТІВ» (орендар) укладено договір оренди землі № 2676, за умовами п. 1.1. якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 20.07.2004 за № 22/8 надає, а ТОВ фірма «СТІВ» приймає в оренду земельну ділянку для встановлення та обслуговування зупиночного комплексу у складі торговельного кіоску та критого майданчика для очікування громадського транспорту по пр. Леніна, поблизу будинку №75 (Центральний район), м. Миколаїв.
Пунктами 2.1, 2.2, 2.3, 3.1 вказаного договору сторони передбачили, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 21 м2, у тому числі 4 м2 під споруду, 17 м2 під критий майданчик для очікування громадського транспорту, без права передачі її в суборенду. Земельна ділянка вільна від забудови. Земельна ділянка передається в оренду без будівель, споруд та інших об`єктів. Договір діє протягом 5 (п`яти) років з дати прийняття рішення.
Відповідно до п. 5.1 договору сторони погодили, що земельна ділянка передається в оренду для встановлення та обслуговування зупиночного комплексу у складі торговельного кіоску та критого майданчика для очікування громадського транспорту. Цільове призначення земельної ділянки 4 м2 землі комерційного призначення, 17 м2 землі громадського призначення (п. 5.2 договору).
Згідно з п. 7.1 договору у разі закінчення терміну оренди, припинення або розірвання договору оренди, орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому він одержав її в оренду.
Пунктом 12.8 договору сторони погодили, що у разі припинення або розірвання цього договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку, на умовах, визначених цим договором. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцеві завдані збитки.
Зазначений договір оренди зареєстрований в Книзі записів Державної реєстрації договорів оренди землі 17.09.2004 за №2676.
04.06.2009 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та ТОВ фірма «СТІВ» (орендар) укладено договір оренди землі № 6627, відповідно до умов п. 1.1. якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 28.04.2009 № 34/38 продовжила ТОВ фірма «СТІВ» оренду земельної ділянки, яка була надана рішенням міської ради від 20.07.2004 №22/8, для обслуговування тимчасово встановленого зупиночного комплексу у складі торговельного кіоску та критого майданчика для очікування громадського транспорту по пр. Леніна, поблизу будинку №75 без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно (Центральний район).
Відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 3.1 вказаного договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 21 м2, у тому числі 4 м2 для обслуговування торговельного кіоску, 17 м2 для обслуговування критого майданчика для очікування громадського транспорту, без права передачі її в суборенду. На земельній ділянці знаходиться зупиночний комплекс, що належить ТОВ фірма "СТІВ". Договір діє протягом 5 (п`яти) років з 20.07.2009.
Пунктом 5.1 договору №6627 визначено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування тимчасово встановленого зупиночного комплексу. Цільове призначення земельної ділянки (1.13.4 УКЦВЗ) землі промисловості, комерційного використання і громадського призначення (п. 5.2 договору №6 627).
Згідно з п. 7.1 договору № 6627 у разі закінчення терміну оренди, припинення або розірвання договору оренди, орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому він одержав її в оренду.
Відповідно до п. 12.8 договору у разі припинення або розірвання цього договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку, на умовах, визначених цим договором. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцеві завдані збитки.
Вказаний договір підписано сторонами та скріплено їх печатками без застережень та зауважень.
27.06.2014 між Миколаївською міською радою та ТОВ фірма «СТІВ» укладено договір про зміни №153-14 до договору оренди землі №6627 від 04.06.2009, яким на підставі рішення Миколаївської міської ради від 25.04.2014 №39/56, в договір №6627 внесено зміни, а саме, зокрема: п.1.1 договору доповнено наступним: "1.1. Миколаївська міська рада на підставі рішення від 25.04.2014 №39/56 продовжує Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма "СТІВ" оренду земельної ділянки (кадастровий №4810137200:09:049:0001) для обслуговування тимчасово розміщеного зупиночного комплексу у складі торговельного кіоску та критого майданчика для очікування громадського транспорту по пр. Леніна, поблизу будинку №75 (Центральний район); п. 3.1 договору доповнено наступним: "Договір діє до 20.01.2015 ".
В подальшому, рішенням Миколаївської міської ради №44/43 від 19.11.2014 продовжено ТОВ Фірма «СТІВ» на 3 роки оренду земельної ділянки площею 21 м2 (кадастровий номер 4810137200:09:049:0001), термін оренди якої було продовжено рішенням міської ради від 25.04.2014 №39/56, залишивши 4 м2 в землях комерційного використання та 17 м2 в землях громадського призначення для обслуговування зупиночного комплексу у складі торговельного кіоску та критого майданчика для очікування громадського транспорту по пр. Леніна, поблизу будинку №75.
30.12.2014 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та ТОВ Фірма «СТІВ» (орендар) укладено договір про зміни №347-14 до договору оренди землі №6627 від 04.06.2009, яким на підставі рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2014 за №44/43 в договір №6627 внесено зміни, а саме, зокрема: п. 1.1. договору доповнено наступним: "1.1. Миколаївська міська рада на підставі рішення від 19.11.2014 за №44/43 продовжила Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма "СТІВ" оренду земельної ділянки (кадастровий №4810137200:09:049:0001) для обслуговування тимчасово розміщеного зупиночного комплексу у складі торговельного кіоску та критого майданчика для очікування громадського транспорту по пр. Леніна, поблизу будинку №75 (Центральний район); п. 3.1 договору доповнено наступним: "Договір діє до 20.01.2018".
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №25968662 від 03.06.2021 вбачається, що за ТОВ Фірма «СТІВ» 30.12.2016 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення магазину з навісом за адресою: просп. Центральний , 75/12, м. Миколаїв. Підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: 137, виданий 01.10.2015, видавник: ВКПП Делен; декларація про готовність до експлуатації об`єкта, серія та номер: МК 142163612894, видана 26.12.2016, видавник: Управління ДАБІ в Миколаївській області.
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.10.2017 у справі №814/1475/17 позов ТОВ Фірма «Стів» задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення головного інспектора будівельного нагляду сектору по роботі з дозвільними документами Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 10.01.2017 №2; визнано неправомірним та скасовано наказ Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 10.01.2017 №1 «Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт» «Реконструкція нежитлових приміщень під магазин з навісом за адресою: пр. Центральний, 75/12, м. Миколаїв», зареєстрованого Управління ДАБІ у Миколаївській області 04.11.2016 №МК 082163091887; визнано неправомірним та скасовано наказ Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 10.01.2017 року № 2 «Про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта» «Реконструкція нежитлових приміщень під магазин з навісом за адресою: пр. Центральний, 75/12, м. Миколаїв», зареєстрованого Управління ДАБІ у Миколаївській області 26.12.2016 № МК 142163612894.
Судами також встановлено, що 20.01.2017 між ТОВ Фірма «СТІВ» (продавець) та Приватним підприємством «ТЕХБУДІНВЕСТ» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого продавець продав, а покупець придбав у власність 67/100 часток нежитлового приміщення магазину з навісом, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний, будинок №75/12 . Вказаний договір посвідчений Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., номер у реєстрі 51.
В той же час, 20.01.2017 між ТОВ Фірма «СТІВ» (продавцем) та ТОВ «КРЕЙТЕР» (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу, за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого ТОВ Фірма «СТІВ» продало, а ТОВ «КРЕЙТЕР» придбало у власність 33/100 часток нежитлового приміщення магазину з навісом, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний, будинок № 75/12 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., номер у реєстрі 52.
В подальшому, на підставі договору дарування часток нежитлового приміщення магазину з навісом за №1312 від 30.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горобченко С.Г., Приватне підприємство «ТЕХБУДІНВЕСТ» набуло право власності на 33/100 часток нежитлового приміщення магазину з навісом, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний, будинок № 75/12.
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №341943971 від 08.08.2023, за ТОВ «РОШ ЛЕНД» на підставі акта приймання - передачі нерухомого майна, серія та номер: 1365, 1366, виданий 07.09.2021, зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна (за сукупністю часток 33/100 + 67/100): нежитлове приміщення, магазин з навісом по пр .Центральному 75/12, м. Миколаїв, загальною площею 20,1 м2, опис: магазин літ. А загальною площею 6,7 м2, магазин літ. Б загальною площею 13,4 м2, навіс літ. С (реєстраційний номер нерухомого майна 1144087648101).
Судовими рішеннями у справі №915/572/17, які набрали законної сили, визначено, що будівництво нежитлової споруди на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, проспект Центральний, будинок № 75/12 здійснено ТОВ Фірма «СТІВ» самочинно, а тому останній не набув у законний спосіб право власності на вказаний об`єкт нерухомості, а також те, що спірна земельна ділянка належить до земель комунальної власності та її власником є Миколаївська міська рада.
З інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради № 29129/22.01-15/23-2 від 23.08.2023 по спірному об`єкту вбачається, що до Управління документи на початок виконання підготовчих чи будівельних робіт та декларацій про готовність об`єкта до експлуатації не передавались станом на 23.08.2023.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що виходячи з положень ст. 376 ЦК України позов про знесення самочинного будівництва може бути пред`явлений до особи, яка здійснила це будівництво, однак ТОВ «РОШ-ЛЕНД» не є особою, яка здійснила самочинне будівництво, а стало власником нежитлового приміщення на підставі правочину, право власності якого було зареєстровано в установленому законом порядку. Відповідно, вимоги позивача до відповідача про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна задоволення не потребують, оскільки такі вимоги пред`явлено до неналежного відповідача. 
Додатково суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не доведено факту відмови саме відповідача на вимогу позивача (яка взагалі не була заявлена) про звільнення земельної ділянки та створення саме ним позивачу перешкод у користуванні належним йому майном. Крім цього, відповідач не був стороною орендних правовідносин між Миколаївською міською радою та ТОВ фірма «СТІВ» та питання щодо земельних ділянок, на яких розташовано спірний об`єкт нерухомості, при державній реєстрації його права власності не вирішувалось, з огляду на що позивачем, задля відновлення його прав та інтересів як власника земельних ділянок комунальної власності, повинно бути обрано інший спосіб ефективного захисту порушених прав. 
Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що правовим обґрунтуванням позовних вимог про зобов`язання усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні спірною земельною ділянкою, що власне і визначають обраний позивачем спосіб захисту, у першу чергу є ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 212 ЗК України, а не як помилково вважають суд першої та апеляційної інстанції - ст. 376 ЦК України. В свою чергу, у співвідношенні із загальним законом (ч. 4 ст. 376 ЦК України) спеціальним законом є Земельний кодекс України, імперативна норма ч. 2 ст. 212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельні ділянки, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а в іншій частині, не врегульованій ЗК України, можуть застосовуватися норми ЦК України, зокрема ст. 376 цього Кодексу. Належними відповідачами за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є особи, які придбали об`єкт самочинного будівництва у забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт. Також за доводами скаржника, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду наразі також дотримується усталеної правової позиції в питанні визначення належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва не забудовника, а саме останнього набувача такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво.
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - судом апеляційної інстанції застосовано норми матеріального права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 19.03.2024 у справі № 915/1439/21 в частині того, що належними відповідачами за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є особи, які придбали об`єкт самочинного будівництва в забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт (ст. 391 ЦК України, ст. 212 ЗК України); від 10.01.2024 у справі № 489/742/20, від 10.10.2023 у справі № 915/1416/21 в частині пріоритетного застосування до подібних правовідносин (в частині вирішення питання обрання ефективного способу захисту прав позивача) положень ч. 2 ст. 212 ЗК України як спеціальної норми права; від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20, від 15.03.2023 у справі № 205/213/22, від 05.04.2023 у справі № 199/6251/18, від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20 щодо визначення належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва не забудовника, а саме останнього набувача такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво (ст. 391 ЦК України, ст. 212 ЗК України); від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17 в частині того, що власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає користуванню та розпорядженню ним своїм майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод власникові в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном; від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17 в частині того, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов); від 16.05.2018 у справі № 918/633/16 в частині того, що за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, а тому розміщення особою споруди за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпорядження якою належить до компетенції міської ради, не можна визнати законним.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.07.2024 (колегія суддів у складі: Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.) відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.07.2024 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 19.07.2024.
До Верховного Суду 03.07.2024 від відповідача надійшла заява про зупинення касаційного провадження у справі № 915/1440/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 914/1785/22, у якій він зазначав, що у справі № 915/1440/23 суди відмовили у задоволенні позову з підстав, що виходячи з положень ст. 376 ЦК України позов про знесення самочинного будівництва може бути пред`явлений до особи, яка здійснила це будівництво, однак ТОВ «РОШ-ЛЕНД» не є особою, яка здійснила самочинне будівництво, а стало власником нежитлового приміщення на підставі правочину, право власності якого було зареєстровано в установленому законом порядку. В свою чергу Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду передав справу № 914/1785/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав відступу від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, які викладені у постановах від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20, від 15.03.2023 у справі № 205/213/22, від 05.04.2023 у справі № 199/6251/18, від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20 та зазначив, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду дотримується правової позиції, що у питанні визначення належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва не забудовника, а саме останнього набувача такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво. Поряд з цим, судова колегія звертає увагу, що згідно з вимогами цивільного законодавства України самочинно збудовані будівлі не є об`єктом цивільних прав, відповідно, не можуть вільно відчужуватися. До того ж, положення частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником. Отже, застосування положень частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Виходячи з викладеного, колегія суддів вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20, від 15.03.2023 у справі № 205/213/22, від 05.04.2023 у справі № 199/6251/18, від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20, про те, що належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва є останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво, а не його забудовник.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 08.07.2024 від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому представник вказує на помилковість доводів скаржника, та просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Також до Верховного Суду 17.07.2024 від позивача надійшли заперечення на заяву про зупинення касаційного провадження у справі № 915/1440/23, у якій представник вказує на неподібність правовідносин у справах № 915/1440/23 та № 914/1785/22.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.07.2024 зупинено касаційне провадження за касаційною скаргою Миколаївської міської ради на постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.02.2024 у справі № 915/1440/23 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 914/1785/22 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.11.2024 поновлено провадження у справі № 915/1440/23 та призначено касаційну скаргу Миколаївської міської ради на постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.02.2024 до розгляду на 17.12.2024.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.12.2024 зупинено касаційне провадження за касаційною скаргою Миколаївської міської ради на постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.02.2024 у справі № 915/1440/23 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.02.2026 поновлено провадження у справі № 915/1440/23 та призначено касаційну скаргу Миколаївської міської ради на постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.02.2024 до розгляду на 31.03.2026.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так у справі № 915/1439/21 Миколаївська міська рада звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовом (в редакції заяви про зміну предмета позову від 23.10.2021) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр Топ", Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркетс-НК" і ОСОБА_1 про: 
1) зобов`язання ТОВ "Центр Топ" усунути перешкоди Міськраді в користуванні земельною ділянкою площею 76,2 м2 шляхом знесення (демонтажу) торговельного комплексу, розташованого на АДРЕСА_1 (далі - спірна земельна ділянка № 1);
2) зобов`язання ТОВ "Маркетс-НК" і ОСОБА_1 усунути перешкоди Міськраді в користуванні земельною ділянкою площею 137,2 м2 шляхом знесення (демонтажу) торговельного комплексу, розташованого на АДРЕСА_1 (далі - спірна земельна ділянка № 2); 
3) скасування державної реєстрації права власності та припинення за ТОВ "Центр Топ" права власності на торговельний комплекс загальною площею 76,2 м2, який знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1947136748101, державна реєстрація від 15.11.2019 № 34201514) (далі - спірний комплекс № 1);
4) скасування державної реєстрації права власності та припинення за ОСОБА_1 права власності на спірний комплекс № 1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1947136748101, державна реєстрація від 28.10.2019 № 33874684); 
5) скасування державної реєстрації права власності та припинення за ОСОБА_1 права власності (679/1000 частки) на торговельний комплекс, який знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1947098748101, державна реєстрація від 28.10.2019 № 33873960) (далі - спірний комплекс № 2) ;
6) скасування державної реєстрації права власності та припинення за ТОВ "Маркетс-НК" права власності (321/1000 частки) на спірний комплекс № 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1947098748101, державна реєстрація від 28.10.2019 № 33873857);
7) скасування державної реєстрації права власності та припинення за ОСОБА_1 права власності (679/1000 частки) на спірний комплекс № 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1250817948101, державна реєстрація від 26.03.2019 № 30909986);
8) скасування державної реєстрації права власності та припинення за ТОВ "Маркетс-НК" права власності (321/1000 частки) на спірний комплекс № 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1250817948101, державна реєстрація від 14.03.2019 №30743176); 
9) визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 1, виданого 14.11.2019, видавник: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ставнича І.О.;
10) визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 2, виданого 25.03.2019, видавник: між сторонами; 
11) визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 1, виданого 12.03.2019, видавник: між сторонами, з посиланням на положення статей 169, 172, 321, 327, 375, 376, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 12, 80, 120, 152, 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 10, 26, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", статей 2, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Позовна заява обґрунтовувалась тим, що: 1) на земельній ділянці комунальної власності, що раніше перебувала в користуванні фізичної особи-підприємця Колтун Тетяни Анатоліївни (далі - ФОП Колтун Т. А., Підприємець), укладені з якою договори сервітуту припинилися та земельну ділянку повернуто нею не було, внаслідок протиправних дій ФОП Колтун Т.А. було самочинно збудовано торговельний комплекс і здійснено державну реєстрацію права власності на нього, яку (реєстрацію) в подальшому скасовано рішенням Господарського суду Миколаївської області від 24.06.2021 у справі № 915/1377/17, що набрало законної сили; 2) під час розгляду справ № 915/1377/17 і № 814/944/18 зі спорів щодо правомірності набуття ФОП Колтун Т. А. права власності на торговельний комплекс загальною площею 159,6 м2, який складається з 18-ти магазинів і розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1250817948101), судами встановлено, що в подальшому підприємець відчужив вказане нерухоме майно на користь відповідачів у цій справі, якими було здійснено поділ зазначеного комплексу; 3) водночас за інформацією Управління земельних ресурсів Міськради відповідачі для оформлення документів на спірні земельні ділянки за вказаними адресами не зверталися та Рада не приймала рішень щодо їх передачі у власність чи користування, в зв`язку з чим ФОП Колтун Т. А. не набула у визначеному законом порядку права власності на вказаний торговельний комплекс як на об`єкт нерухомості, як наслідок, подальші дії з відчуження об`єкта самочинного будівництва та його поділу є незаконними, оскільки торговельний комплекс не набув статусу об`єкта нерухомого майна, а підприємець - права власності на об`єкт нерухомого майна, тому всі подальші реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірного об`єкта також підлягають скасуванню; 4) наявність зареєстрованих за відповідачами речових прав на об`єкти самочинного будівництва фактично створює передумови до набуття ними прав на спірні земельні ділянки на неконкурентних засадах, що свідчить про порушення прав Ради.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.06.2023, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2023, у задоволенні позову відмовлено повністю. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2021 у справі № 915/1439/21.
Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 96, 152 ЗК України, статей 15, 16, 331, 375, 376, 391 ЦК України, статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 4, 145, 269 ГПК України, застосовуючи які та враховуючи правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 712/9407/20, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що виходячи зі змісту положень ч. 4 ст. 376 ЦК України позов про знесення самочинного будівництва може бути пред`явлено до особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, тобто до забудовника, а оскільки жоден із відповідачів у справі не є особою, яка здійснила самочинне будівництво, та стали власниками нежитлового приміщення на підставі правочинів і їх право власності було зареєстровано в установленому законом порядку, то позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою не підлягають задоволенню, позаяк, на відміну від ФОП Колтун Т. А., відповідачі не здійснювали забудову спірного об`єкта та не можуть бути в цьому випадку відповідачами в справі, тому звернення до суду з такими позовними вимогами є передчасним. Отже, ТОВ "Центр Топ", ТОВ "Маркетс-НК" і ОСОБА_1 є неналежними відповідачами за позовними вимогами про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, що є самостійною підставою для відмови в позові.
При цьому суди зазначили, що в спірних правовідносинах ефективним способом захисту прав Ради як власника земельної ділянки є виключно позов про усунення перешкод в користуванні нею шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомості, тоді як скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, так і визнання недійсними актів, на підставі яких внесено оспорювані реєстраційні записи, не можуть бути ефективними способами захисту та не забезпечують усунення порушених прав позивача.
Скасовуючи рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів в частині відмови у задоволенні позовних вимог про: зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр Топ" усунути перешкоди Миколаївській міській раді в користуванні земельною ділянкою площею 76,2 м2 шляхом знесення (демонтажу) торговельного комплексу, розташованого на АДРЕСА_1; зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркетс-НК" і ОСОБА_1 усунути перешкоди Миколаївській міській раді в користуванні земельною ділянкою площею 137,2 м2 шляхом знесення (демонтажу) торговельного комплексу, розташованого на АДРЕСА_1 та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 19.03.2024 у справі № 915/1439/21 дійшов таких висновків:
«43. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що в разі якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. 
Згідно зі статтею 212 ЦК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
44. В пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 викладено висновок про те, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.
45. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): "закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori); "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali)" "закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
46. Згідно з частиною 1 статті 3 ЗК України, який набрав чинності з 01.01.2002, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Частиною 1 статті 9 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004, передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
47. Визначаючи співвідношення між загальною та спеціальною нормою, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання (такий висновок викладено в пункті 9.56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19).
Таким чином, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду спеціальна норма не суперечить загальній нормі та не скасовує її, а лише встановлює певні винятки із загальної норми. Тому спеціальна норма застосовується лише до тих відносин, щодо яких вона встановлює спеціальне правило (відмінне від загального). В решті, тобто у відносинах, які не охоплені спеціальною нормою, підлягає застосуванню загальна норма.
48. Отже, виходячи з наведеного вище співвідношення загальних і спеціальних норм, Верховний Суд наголошує, що в силу вимог частиною 1 статті 3 ЗК України в спірних земельних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (частина 4 стаття 376 ЦК України) спеціальним законом є ЗК України, імперативна норма частини 2 статті 212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельних ділянок, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а в іншій частині, не врегульованій ЗК України, можуть застосовуватися норми ЦК України, зокрема, статті 376 цього Кодексу. 
Адже, на відміну від положень частини 4 статті 376 ЦК України, які обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником (колишнім або теперішнім), норма частини 2 статті 212 ЗК України суттєво розширює суб`єктний склад зобов`язаних осіб за рахунок громадян і юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, та до яких вочевидь можна віднести осіб, які придбали об`єкт самочинного будівництва в забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт. 
Схожий за змістом висновок щодо пріоритетного застосування до подібних правовідносин (в частині вирішення питання обрання ефективного способу захисту прав позивача) положень частини 2 статті 212 ЗК України як спеціальної норми права викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 915/1416/21 (за участю Міськради як позивача за аналогічним позовом), від якого колегія суддів не вбачає жодних підстав відступати.
49. Згідно з частиною 4 статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
50. Колегія суддів наголошує, що покладений в основу оскаржуваних судових рішень висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод Міськраді в користуванні спірними земельними ділянками з підстав неналежного складу відповідачів, до яких заявлено вимогу про знесення об`єктів самочинного будівництва, не відповідає висновку щодо питання застосування норм статті 391 ЦК України та статей 152, 212 ЗК України, сформульованому в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 915/1416/21 (оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 19.10.2023, тобто до ухвалення апеляційним судом оскаржуваної постанови), в якій зазначено, зокрема, про те, що за встановлених фактичних обставин у вказаній справі - самочинного будівництва ФОП Тесельком В. М. об`єкта на земельній ділянці, кадастровий номер 4810136300:01:005:0031, яка належить позивачеві та відчуження відповідного об`єкту в подальшому на користь ТОВ фірми "Стів", яке продовжує використовувати належну територіальній громаді міста Миколаєва в особі Міськради земельну ділянку, вчиняючи тим самим перешкоди позивачу у реалізації ним свого права власності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшли правильного висновку, що ефективним способом захисту прав позивача як власника земельної ділянки в цьому випадку є саме вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу відповідного торговельного кіоску.
Крім того при вирішенні зазначеного спору суд апеляційної інстанції, з яким погодився Верховний Суд, спростував висновок суду першої інстанції про те, що позов про знесення самочинного будівництва може бути пред`явлено лише до особи, яка здійснила це будівництво, якою ТОВ фірма "Стів" не є.
51. Водночас у пунктах 5.43, 5.44 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 489/742/20 зі спору, що виник з подібних правовідносин (предметом позову в якій є скасування записів про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути земельну ділянку), зазначено таке:
"Так само Судом відхиляються твердження скаржника про неправомірність заявлення позивачем та задоволення судом саме до нього позовних вимог про повернення земельної ділянки шляхом звільнення її від будівель та споруд логістичного центру з автостоянкою. Адже факт здійснення самочинного будівництва ТОВ "Естетик-1" не спростовує того, що на даний час саме ОСОБА_2 чинить перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні її власною земельною ділянкою.
Такі висновки узгоджуються з нормами статті 212 Земельного Кодексу України, згідно з якою самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними".
52. З огляду на те, що постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 489/742/20 офіційно оприлюднено 24.01.2024, тобто вже після подання касаційної скарги у цій справі (19.12.2023), колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення частини 4 статті 300 ГПК України та вийти за межі доводів касаційної скарги з метою врахування висновку щодо застосування норм статті 391 ЦК України та статей 152, 212 ЗК України в подібних правовідносинах, викладеного в зазначеній постанові Верховного Суду та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 915/1416/21, оскільки зазначеному правовому висновку не відповідають передчасні висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди Міськраді в користуванні двома земельними ділянками шляхом знесення (демонтажу) спірних торговельних комплексів.
53. Колегія суддів зауважує, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду наразі також дотримується усталеної правової позиції в питанні визначення належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва не забудовника, а саме останнього набувача такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво (див. постанови від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20, від 15.03.2023 у справі № 205/213/22, від 05.04.2023 у справі № 199/6251/18, від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20).
55. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з підпунктом "в" пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції мають бути зазначені мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
56. Оскільки пред`явлення позовної вимоги до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові та виключає необхідність надання Верховним Судом оцінки іншим аргументам учасників справи (схожий за змістом висновок сформульовано в пункті 8.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20), то колегія суддів наголошує на тому, що всупереч вимогам статей 86, 237, 269, 282 ГПК України суди попередніх інстанцій, помилково визначивши ТОВ "Центр Топ", ТОВ "Маркетс-НК" і ОСОБА_1 як неналежних відповідачів за позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва, безпідставно ухилилися від розгляду по суті вимог зазначеного негаторного позову, насправді звернутих до належних відповідачів (див. пункти 50- 53 цієї постанови), що свідчить про неповне з`ясування судами фактичних обставин справи в контексті заявленого негаторного позову.»
Верховний Суд у справі № 915/1440/23 зауважує, що правовим обґрунтуванням позовних вимог про зобов`язання усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні спірною земельною ділянкою позивачем у позовній заяві зазначалися у першу чергу ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 212 ЗК України, а не як помилково вважали суди першої та апеляційної інстанцій - ст. 376 ЦК України.
Відтак обґрунтованими є посилання скаржника на те, що покладений в основу оскаржуваних судових рішень висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні позовних вимог Міськраді з підстав неналежного відповідача, до якого заявлено вимогу про знесення об`єктів самочинного будівництва, не відповідає висновку щодо питання застосування норм статті 391 ЦК України та статей 152, 212 ЗК України, сформульованому в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 915/1416/21, від 19.03.2024 у справі № 915/1439/21.
Таким чином, враховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, відповідно до яких переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, враховуючи передчасність висновків судів обох інстанцій про те, що вимоги позивача до відповідача про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту нерухомого майна пред`явлено до неналежного відповідача, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі для здійснення нового розгляду, з урахуванням положень ст. 129 ГПК України розподіл судових витрат у справі має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити частково.
Постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.02.2024 у справі № 915/1440/23 скасувати.
Справу № 915/1440/23 направити на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К. 

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.