У х в а л а
12 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 127/35734/24
Провадження № 61-14244ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця), інтереси якої представляє адвокат Оверковський Костянтин Володимирович (далі - адвокат скаржниці),
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2025 року, додаткове рішення цього суду від 17 липня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року 
у справі за позовом скаржниці до ОСОБА_2 (далі - відповідачка) про відшкодування майнової та моральної шкоди і
в с т а н о в и в:
1. У жовтні 2024 року скаржниця звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з відповідачки 140 386,63 грн відшкодування майнової шкоди та 200 000,00 грн компенсації моральної шкоди. 
2. 16 липня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив частково.
3. 17 липня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області ухвалив додаткове рішення, згідно з яким ухвалив додаткове рішення.
4. 14 жовтня 2025 року Вінницький апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою зазначені рішення та додаткове рішення скасував - прийняв нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині задоволених позовних вимог. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
5. 13 листопада 2025 року адвокат скаржниці сформував у підсистемі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 34470/0/220-25 від 14 листопада 2025 року). Просив: скасувати постанову апеляційного суду, скасувати рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про стягнення майнової шкоди та задовольнити цю вимогу; залишити без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову; змінити додаткове рішення суду першої інстанції, зменшивши витрати на професійну правничу допомогу «до мінімального розміру».
6. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.
6.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
6.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
6.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
6.4. Предметом спору є відшкодування майнової та моральної шкоди. Ціна позову становить 340 386,63 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (757 000 грн = 250 х 3 028,00 грн такого мінімуму, встановленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»).
6.5. У касаційній скарзі адвокат скаржниці звернув увагу на підпункти «а» і «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та стверджує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржниці. Мотивував так:
- скарга стосується проблеми тлумачення та меж реалізації цивільних прав сторони у контексті принципів добросовісності, забезпечення ефективного судового захисту, недопустимості зловживання матеріальними та процесуальними правами;
- фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики мають питання про те, чи можна дії сторони, спрямовані на систематичне використання процесуальних механізмів (не лише в межах однієї справи) з метою перешкодити реалізації прав іншої особи, кваліфікувати як зловживання правами, та які наслідки встановлення такого зловживання;
- у справі є виключна правова проблема щодо спорів про стягнення компенсації моральної шкоди за протиправні дії, що виразилися у зловживанні правом і використанні приватноправового інструментарію всупереч його призначенню;
- значний суспільний інтерес підтверджує проблематика зловживання правом у різних видах правовідносин, що стосується великої кількості громадян;
- справа може мати «суспільно-профілактичне значення» у разі кваліфікації зловживання правом як такої протиправної поведінки, що зумовлює обов`язок відшкодувати моральну шкоду;
- скаржниця майже 5 років унаслідок неправомірних дій відповідача була позбавлена можливості реалізувати спадкові та майнові права;
- тривалі протиправні дії відповідача зумовили порушення особистих немайнових прав скаржниці та завдання їй моральної шкоди;
- у ситуації скаржниці право було перетворене на інструмент тиску;
- розгляд справи має вирішальне значення для відновлення справедливості, захисту репутації, припинення багаторічного стану невизначеності;
- скаржниці хоче отримати справедливу сатисфакцію за незаконне користування її квартирою сторонньою особою, недопущення до квартири, вилученням із неї речей, завдання сильних страждань.
6.6. Верховний Суд вважає, що скаржниця не обґрунтувала фундаментальність питання права у цій справі для формування єдиної правозастосовної практики. Можливий вплив на саму скаржницю бажаного для неї висновку не підтверджує такий фундаментальний характер. Скаржниця не продемонструвала інтерес з боку суспільства до розгляду та вирішення справи № 127/35734/24, як і те, що цей інтерес є значним. Немає доказів такого інтересу ні під час провадження у судах попередніх інстанцій, ні у зв`язку з поданням касаційної скарги на їхні судові рішення. Відсутні аргументи про виняткове значення для скаржниці саме цієї, а не будь-якої іншої справи. Наявність у неї інтересу у вирішенні певної юридичної проблеми у цій справі не демонструє виняткове її значення для скаржниці. Її прагнення до формування передбачуваної судової практики, до відновлення справедливості, отримання справедливої сатисфакції тощо не є підтвердженням такого значення справи. Скаржниця не погодилася з оскарженими судовими рішеннями. Однак це не означає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, і що справа має виняткове значення для скаржниці або становить значний суспільний інтерес.
6.7. Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі, можливо оскаржити у касаційному порядку, скаржниця не обґрунтувала. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаржниці слід відмовити.
7. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
7.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
7.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
7.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
7.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує правомірну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
7.5. Скаржниця отримала доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мала можливість навести аргументи та докази на користь її позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є правомірною.
7.6. Скаржниця подала касаційну скаргу на судові рішення, які за загальним правилом не можна переглянути у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За таких умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній правомірній меті та не порушують сутність права скаржниці на доступ до суду.
Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2025 року, додаткове рішення цього суду від 17 липня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.
2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко