Ухвала
Іменем України 

16 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 712/6422/25
провадження № 61-1637ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2025 року у складі судді: Пересунька Я. В., та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 січня 2026 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Карпенко О. В., Фетісової Т. Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування міста Черкаси, служба у справах дітей Черкаської міської ради, військова частина НОМЕР_1 , про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування міста Черкаси, служба у справах дітей Черкаської міської ради, військова частина НОМЕР_1 , про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком.

Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 337.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька - ОСОБА_3 .
Більше 7 років сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного та загалом мають різні погляди на життя та сімейні відносини.

Із 2021 року відповідачка постійно проживає в Республіці Польща. Вона самоусунулась від виховання дитини. Увесь цей час дитина проживала та продовжує проживати з позивачем і перебувати на повному його утриманні. Шлюбні відносини між сторонами формальні та припинені, оскільки у них відсутнє порозуміння, любов та повага, які мають бути притаманні сім`ї. Продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає.

Позивач також вважав, що надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин, оскільки вказані обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення між подружжям в минулому не принесли жодних результатів.

Визначення місця проживання дочки разом із батьком та встановлення юридичного факту перебування дочки на особистому утриманні позивача необхідно з метою захисту прав та інтересів позивача та дитини і прав як батька, у тому числі, щодо переміщення разом з дитиною без нотаріальної згоди матері.

Позивач просив:
розірвати шлюб, укладений 24 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 337;
визначити місце проживання малолітньої дочки сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання її батька ОСОБА_1 , залишити малолітню дочку на утриманні, самостійному вихованні та проживанні біля батька за його місцем проживання;
встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , самостійно виховує та утримує малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2025 року:
позов задоволено частково;
розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який було зареєстровано 24 квітня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 337. 
Вказано, що після розірвання шлюбу прізвище відповідача залишено без змін « ОСОБА_1 »;
в іншій частині позову відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових витрат. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що: 
позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню;
при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, суд виходив із принципу якнайкращих інтересів дитини. Суд вказав, що у рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Верховний Суд постійно у своїх рішеннях орієнтує суди на те, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах;
суд першої інстанції виснував, що дитина тривалий час проживала та проживає за адресою АДРЕСА_1 , де для неї створені всі умови для проживання, навчання та розвитку, і в судовому засіданні висловила бажання продовжити проживання за вказаною адресою, а також враховуючи позицію батька та відсутність дієвих заперечень на це матері, отже між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки батько, матір та дитина, яка наразі досягла 12-річного віку, фактично дійшли згоди щодо такого місця проживання дитини і підстави для ухвалення судового рішення з цього питання відсутні. Отже, в цій частині відсутнє порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту. Фактично, до цього зводиться й висновок Органу опіки та піклування м. Черкаси від 30 липня 2025 року № 15488-01-21, із висновком якого погоджується й суд;
щодо вимог позивача про залишення малолітньої дочки на утриманні, самостійному вихованні та проживанні біля батька за його місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 , то суд не вбачав підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки батько на теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , де й проживає, що виключає можливість задоволення цієї позовної вимоги;
щодо вимог про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання малолітньої дочки батьком, суд першої інстанції вказав, що позовної заяви вбачається, що метою встановлення такого факту позивач вказував «захист прав та інтересів позивача та дитини і прав як батька, у тому числі, щодо переміщення разом з дитиною без нотаріальної згоди матері». Разом з тим відповідно до абзацу 13 пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ №57 від 27 січня 1995 року під час воєнного стану позивач не буде позбавлений права виїзду разом із малолітньою дочкою за кордон без нотаріальної згоди матері, але лише якщо надасть докази приналежності його до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності відповідних підтвердних документів;
окрім цього, суд вказав, що у судовому засіданні ОСОБА_1 заявляв, що встановлення вказаного юридичного факту необхідно йому для звільнення з військової служби;
оцінюючи такі доводи задля повного вирішення спору, суд виходить із того, що за змістом підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). За змістом ч. 12 цієї статті звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду;
суд першої інстанції встановив, що досліджені судом письмові докази та пояснення дитини однозначно свідчать про те, що ОСОБА_1 до мобілізації самостійно виховував малолітню дочку ОСОБА_3 , 2013 року народження, та продовжує це робити перебуваючи в лавах ЗСУ;
разом з тим, суд урахував пояснення ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 також надає утримання своїй дитині шляхом перерахування грошових коштів, передачі подарунків тощо, і не самоусунулась повністю від виконання цього батьківського обов`язку. Доказів про те, що ОСОБА_2 має заборгованість за аліментами на утримання малолітньої дочки чи в інший спосіб ухиляється від надання відповідного утримання, суду не надано. За таких обставин позивачем не доведено, що він самостійно утримує свою дитину, що не дає підстав для встановлення відповідного юридичного факту, що давало б йому підстави для звільнення з військової служби;
водночас встановлення судом юридичного факту лише самостійного виховання ОСОБА_1 своєї малолітньої дитини - не має окремого юридичного значення для позивача, оскільки не дозволить звільнитись з військової служби. З огляду на викладене, суд робить висновок про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 08 січня 2026 року:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лежух Т. І., залишено без задоволення;
рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах;
апеляційний суд вказав, що у висновку органу опіки та піклування Черкаської міської ради від 30 липня 2025 року № 15488-01-21 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , відповідно до якого орган опіки та піклування м. Черкаси на даний час вважає за неможливе визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому, суд першої інстанції і не брав до уваги висновок органу опіки та піклування;
суд апеляційної інстанції виснував, що судом було з`ясовано думку дитини ОСОБА_5 , яка в судовому засіданні заявляла, що бажає проживати з батьком. Проте, з урахуванням того, що дитина й так уже тривалий час проживає з батьком, мати не заявляла вимоги щодо зміни місця проживання дитини, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки батько, мати та дитина дійшли згоди такого місця проживання і підстави для ухвалення рішення з цього приводу відсутні. Як стверджував сам позивач ОСОБА_1 у позовній заяві та не заперечувала відповідач ОСОБА_2 (оскільки не подала зустрічного позову щодо визначення місця проживання дитини з нею), між ними немає спору щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 та відповідно до частини другої статті 29 ЦК України, частини третьої статті 160 СК України можуть вільно обирати собі місце проживання. Отже, суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дитини разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла;
апеляційний суд звернув увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, яка і так фактично з ним проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з донькою. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21, від 13 березня 2024 року у справі № 607/7767/22 та від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23;
при залишенні без змін рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 доньки, апеляційний суд зазначив, що в матеріалах справи є докази того, що позивач тривалий час виховує та утримує доньку, зокрема, вказане підтверджено довідкою зі школи, від лікаря, характеристикою ДЮСШ, в яких зазначається, що саме батько відвідує школу, різна заняття, лікаря тощо. Однак вказані докази не дають підстав вважати, що мати взагалі не виховує, хоч і перебуває за кордоном, не утримує дитину, не бажає піклуватися і свій материнський обов`язок з цього приводу перекинула на батька, а тому позивачем не доведено факту самостійного утримання та виховання дитини.

ОСОБА_1 07 лютого 2026 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 січня 2026 року, якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19; від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц; від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18; від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18. 

Касаційна скарга мотивована тим, що: 
у своїх рішеннях суди підтримали твердження, що при вирішенні позову необхідно керувався якнайкращими інтересами дитини, проте в судовому рішенні суд не надав жодної доводу або правової оцінки неодноразово висловленому усвідомленому бажанню дитини проживати з батьком, яке вона озвучувала при розгляді справи;
якщо мати не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком суперечитиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а суди не встановили обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю матиме більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом із батьком у звичному для неї середовищі, то це є підставою для визначення місця проживання дитини з батьком (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19);
ураховуючи факт того, що суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, то при вирішенні спору він повинен був застосувати постанову від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, в якій Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 24 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції складено актовий запис № 337.

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. 

Суди на підставі пояснень позивача, наданих у судовому засіданні 07 жовтня 2025 року, пояснень дитини в судовому засіданні 21 жовтня 2025 року та даних відзиву на позов, встановили, що малолітня ОСОБА_3 протягом останніх семи років постійно проживала з батьком за адресою його зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , в тому числі й перед мобілізацією батька до лав ЗСУ у травні 2025 року.

Водночас місце проживання малолітньої ОСОБА_3 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_2 , де зареєстрована мати дитини ОСОБА_2 .

Суди на підставі характеристики з місця проживання від 23 червня 2025 року, складеної мешканцями квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , встановили, що ОСОБА_1 проживає у цьому будинку з 1990 року. За цей час зарекомендував себе як відповідальна, працьовита та доброзичлива людина. Самостійно виховує та дбає про доньку, яка з ним постійно проживає останні сім років. Його дружини та матері дочки сусіди не бачили останні сім років. Наскільки сусідам відомо, дружина вже декілька років проживає за кордоном. ОСОБА_1 постійно займається розвитком дитини: водить її на розвиваючі заняття, займається школою та лікуванням дитини.

Суди на підставі довідки від 28 травня 2025 року, виданої за підписом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 , встановили, що призваний за мобілізацією солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у цій військовій частині з 02 травня 2025 року.

Суди на підставі характеристики ДЮСШ № 1 встановили, що ОСОБА_3 займалася художньою гімнастикою у дитячій юнацькій спортивній школі № 1 з 2023 по 2025 рік та зарекомендувала себе як старанна та уважна учениця. За період навчання батько ОСОБА_1 приділяв особливу увагу до навчання дитини. Відкликався на прохання тренера, систематично відвідував тренування, приводив та збирав дитину із занять, піклувався фізичним станом доньки, цікавився її результатами та досягненнями в спорті. Мати ОСОБА_2 не виявляла зацікавленості досягненнями дитини, не приводила та не забирала дитину з тренувань, не брала участі у спортивних заходах та тренуваннях.

Суди на підставі довідки Черкаської спеціалізованої школи № 27 І-ІІІ ступенів ім. М.К. Путейка Черкаської міської ради від 23 червня 2025 року встановили, що ОСОБА_3 навчається у вказаній школі у 7-А класі. За період навчання з 01 вересня 2023 року по 30 травня 2025 року мати ОСОБА_2 жодного разу не приходила до школи, не цікавилася навчальними досягненнями дитини, не брала участі у будь-яких класних і шкільних заходах (за інформуванням класного керівника та протоколів батьківських зборів).

Суди на підставі довідкою педіатричної амбулаторії КНП «П`ятий Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 19 червня 2025 року встановили, що дитина ОСОБА_3 надглядається лікарем-педіатром Колісніченко С. М . На прийом педіатра дитина приходила постійно в супроводі батька.

Суди на підставі характеристики ТОВ «Юніагро ЛТД» від 23 червня 2025 року встановили, що ОСОБА_1 зарекомендував себе позитивно, продемонстрував свою цілеспрямованість та надзвичайну працездатність, є старанним та наполегливим у вирішенні поставлених задач, що супроводжувалось безперервним професійним самовдосконаленням.

Суди на підставі акта № 503 обстеження умов проживання малолітньої ОСОБА_3 від 01 липня 2025 року, затвердженого заступником начальника служби у справах дітей Черкаської міської ради В. Чікань 02 липня 2025 року, встановили, що у квартирі АДРЕСА_7 створені належні умови для проживання малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання ухвали Соснівського районного суду м. Черкас від 04 червня 2025 року органом опіки та піклування м. Черкас надано висновок від 30 липня 2025 року № 15488-01-21 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , відповідно до якого орган опіки та піклування м. Черкаси на даний час вважає за неможливе визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Такий висновок органу опіки та піклування обґрунтовано тим, що 21 липня 2025 року до Служби у справах дітей виконавчого комітету Черкаської міської ради (далі - служба) звернулася громадянка ОСОБА_2 із заявою, в якій висловила заперечення стосовно проживання дитини разом з батьком та повідомила, що буде звертатися до суду із зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання дитини разом із собою; просила питання на засіданні Комісії розглядати без її участі. Громадянка ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог батька дитини, але не вчиняє жодних дій для визначення місця проживання доньки з нею. Із документів, наданих громадянином ОСОБА_1 , вбачається, що мати дитини періодично приїздить в Україну. Відповідно до довідки від 23 червня 2025 року № 296, наданої Черкаською спеціалізованою школою № 27, яку відвідує малолітня ОСОБА_3 , мати дитини жодного разу не приходила до школи. Під час проведення обстеження умов проживання дитини, а також з телефонної розмови з батьком дитини ОСОБА_1 , працівниками служби встановлено, що батько дитини з донькою разом не проживають, оскільки останній проходить службу в лавах ЗСУ. На засіданні комісії громадянин ОСОБА_1 підтримав свої вимоги щодо визначення з ним місця проживання дитини, а малолітня ОСОБА_3 висловила бажання проживати разом з батьком. Спеціалістами Черкаського міського центру соціальних служб складено акт оцінки потреб дитини. Вирішуючи спір між батьком та матір`ю відносно дитини, орган опіки та піклування м. Черкаси повинен діяти у якнайкращих інтересах дитини, зберегти її зв`язки із сім`єю, забезпечити її розвиток у безпечному та спокійному середовищі. Тому були розглянуті документи батька, заслухана його позиція, озвучена позиція матері із зазначеного питання, враховано ступінь участі обох батьків у вихованні дитини. Взято до уваги відсутність документів зі сторони матері та відсутність будь-яких кроків для визначення місця проживання дитини разом з нею. Зважаючи на зазначене, орган опіки та піклування м. Черкаси не зміг порівняти ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисті якості батьків, рівень доходів та умови проживання, взаємовідносини, які існують між батьками і дитиною.

Суди на підставі акта обстеження матеріально-побутових умов проживання та морально-психологічних умов виховання ОСОБА_3 від 16 жовтня 2025 року, затверджених директором Черкаської спеціалізованої школи № 27 Черкаської міської ради Пасічних Л. встановили, що матеріально-побутові умови проживання ОСОБА_6 - задовільні, дитина забезпечена належними умовами для проживання, навчання, розвитку та перебуває під відповідальним наглядом дорослої особи ОСОБА_8 (хрещеної матері).

Суди на підставі характеристики Черкаської спеціалізованої школи № 27 Черкаської міської ради встановили, що малолітня ОСОБА_3 виховується в турботливому середовищі, отримує належний догляд і підтримку з боку хрещеної та батька. Батько є єдиною людиною, яка постійно бере участь у вихованні та розвитку дитини, і його роль у житті доньки має визначальне значення. Беручи до уваги емоційний стан дитини та її сильну прив`язаність до батька, важливо забезпечити можливість його присутності поруч із дитиною для стабілізації її психологічного та емоційного розвитку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства (частини друга, восьма, дев`ята статті 7 СК України).

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу (частина перша статті 121 СК України).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) зазначено, що:
«судами встановлено, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 добровільно змінила місце свого проживання, малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.
Крім того, судами враховано, що згідно з висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради як органу опіки та піклування від 28 вересня 2023 року № 01/00/011/58519 орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_1.
Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою.
З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Тому в цій частині доводи касаційної скарги безпідставні».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) зазначено, що:
«суди врахували, що ще до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітня дочка проживатиме разом із батьком, що також підтверджено відповідачем, яка не просила змінювати місце проживання дитини. Крім того, згідно з висновком від 23 лютого 2024 року № 02-1-15/870 орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області також вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком. Верховний Суд звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. З урахуванням наведеного, суди правильно керувалися тим, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) визначено, що:
«малолітня ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 (провадження № 61-13363св24) зазначено, що:
«у розглядуваній справі суди встановили, що: батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою визначили місце проживання дитини з матір`ю; дитина проживає з матір`ю за своїм зареєстрованим місцем проживання; батько не заявляє про необхідність зміни місця проживання дочки та не вчиняє будь-яких дій спрямованих на зміну такого місця проживання; дитина, яка досягла десяти років, в судовому засіданні висловила бажання і надалі проживати з матір`ю. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку, про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивачки та/або малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) зазначено, що:
«94. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.
95. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.
96. Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах від 08.11.2019 у справі № 161/853/19, від 18.12.2019 у справі № 370/2598/16-ц.
97. Слід зауважити, що в разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
99. Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
100. Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.
101. Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.
104. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
107. Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
114. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.03.2023, від висновку якого просить відступити Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, застосувавши наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц, виснував про те, що оскільки вимоги заявниці пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, то відповідно за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявниці з державою, а отже, не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.
115. Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими такі висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вказаний підхід до визначення юрисдикції справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не узгоджується із завданням і метою адміністративного судочинства, визначеними статтею 2 КАС України.
116. Також неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.
117. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132 цс23) зазначено, що:
«64. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
65. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
66. Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
74. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
80. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
81. У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
82. Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
83. З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, пята сттатті 19 СК України) .
84. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
85. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
86. Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.
87. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
88. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.
89. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, оскільки заявник не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою.
90. Разом з тим суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: позивач ОСОБА_1 у позовній заяві стверджував та не заперечувала відповідачка ОСОБА_2 (оскільки не подала зустрічного позову щодо визначення місця проживання дитини з нею), що між сторонами немає спору щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 ; фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, яка і так фактично з ним проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з донькою; орган опіки та піклування Черкаської міської ради у висновку від 30 липня 2025 року № 15488-01-21 щодо визначення місця проживання дитини вважає на даний час за неможливе визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Тому у позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту; позивачем не доведено, що мати дитини взагалі не виховує її, хоч і перебуває за кордоном, не утримує дитину, не бажає піклуватися і свій материнський обов`язок з цього приводу перекинула на батька, а тому позивачем не доведено факту самостійного утримання та виховання дитини.

За таких обставин суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19; від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц; від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18; від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 необґрунтовані, оскільки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування міста Черкаси, служба у справах дітей Черкаської міської ради, військова частина НОМЕР_1 , про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:  В. І. Крат
І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков