ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 394/531/23
провадження № 61-3399св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року у складі судді Притули Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Верланова С. М., 
Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу фіктивним та усунення від права на спадкування.

Позов мотивований тим, що 21 квітня 2015 року рідний брат позивача ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно заповів 
ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. 

Після смерті ОСОБА_3 позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було відкрито спадкову справу. Крім позивача, із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 як дружина спадкодавця. Інших спадкоємців першої черги немає.

Позивач вказувала, що ОСОБА_2 має бути усунена від права на спадкування на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України, оскільки 
у ОСОБА_3 було діагностовано онкологічне захворювання і він погодився на реєстрацію шлюбу з відповідачем, тому що вона обіцяла лікування в одній з європейських клінік. Як до реєстрації шлюбу, так і після відповідач проживала і працювала в м. Києві, не мала наміру переїжджати за місцем проживання ОСОБА_3 з метою вести з ним спільне господарство, хоча вона була пенсійного віку та мала можливість переїхати проживати з чоловіком, зосередитись на його лікуванні. Відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 задля отримання спадщини, враховуючи, що вона була обізнана про його важку хворобу та відсутність спадкоємців першої черги.

Крім того, позивач зазначала, що шлюб, укладений її братом з відповідачем, 
є фіктивним на підставі частини другої статті 40 СК України, оскільки укладений без наміру створення сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним у зв`язку з фіктивністю шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , укладений 
в Уманському відділі державної реєстрації актів цивільного стану 
в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 01 липня 2022 року, актовий запис № 546; усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 
в смт Новоархангельськ Голованівського району Кіровоградської області.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Шлюб, зареєстрований 01 липня 2022 року Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом № 543 між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 визнано недійсним.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що укладаючи шлюб, відповідач фактично не мала наміру створити сім`ю та набути прав і обов`язків подружжя. 
З моменту реєстрації шлюбу відповідач не проживала з ОСОБА_3 , спільного господарства не вели, спільного сімейного бюджету не мали, спільно набутого майна у них немає. Відповідач не довела, що вона мала бажання проживати разом з ОСОБА_3 , дбати про його добробут та моральний стан сім`ї, піклуватися про нього, підтримувати. Також не надано доказів, що вони разом відпочивали чи відвідували своїх рідних, близьких та друзів. Поведінка відповідача під час перебування у шлюбі не відповідає загальновизнаним у суспільстві нормам поведінки осіб, які мають бажання створити сім`ю та взяти на себе взаємні зобов`язання. Врахувавши стосунки сторін до шлюбу, незначну його тривалість, поведінку сторін під час шлюбу та ставлення один до одного, відсутність спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, підтримки дружиною чоловіка під час його хвороби, відсутність бажання знати про його стан здоров`я, суд дійшов висновку, що шлюб був укладений без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя та його фіктивність, а тому шлюб підлягає визнанню недійсним на підставі частини другої статті 42, статті 44 СК України.

Урахувавши, що суд задовольнив вимоги позову про визнання шлюбу недійсним, наслідком чого є неможливість отримання відповідачем спадщини після спадкодавця, немає підстав для задоволення позову в частині усунення відповідача від спадкування.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

14 березня 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду 
м. Києва від 09 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року й ухвалити у справі нове судове рішення, яким 
в задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди врахували суперечливі покази свідків, які спростовуються письмовими доказами у справі. Заявник вказує, що окреме проживання подружжя та непроведення святкової церемонії укладення шлюбу самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). Припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. За відсутності належних і допустимих доказів 
у подружжя реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя, самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було отримання матеріальних благ, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності. Відповідач не вчиняла ніяких дій, які свідчили б про її намір отримати матеріальну користь від цього шлюбу. Заявник також вказує, що справу розглянуто з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки в матеріалах справи немає жодних доказів того, що спадкодавцю ОСОБА_3 належало будь-яке майно 
у м. Києві.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі 
№ 285/720/16, від 23 січня 2020 року у справі № 521/9042/15, від 01 липня 2021 року у справі № 295/472/18, від 05 грудня 2018 року у справі 
№ 591/1860/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва.

21 травня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аргументів щодо незгоди з рішенням Шевченківського районного суду 
м. Києва від 09 вересня 2024 року та постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування в касаційній скарзі немає, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині суд касаційної інстанції відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволеннюз таких підстав.

Фактичні обставини справи

Суди установили, що ОСОБА_3 є рідним братом ОСОБА_1 .

21 квітня 2015 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилось 
і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Новоархангельського нотаріального округу Кіровоградської області та зареєстровано в реєстрі за № 515.

01 липня 2022 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 543.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Із заявами про прийняття спадщини звернулись: 28 січня 2023 року - ОСОБА_1 на підставі заповіту; 14 лютого 2023 року - 
ОСОБА_2 як дружина спадкодавця.

ОСОБА_3 з 2020 року хворів, а 15 червня 2022 року йому встановлено діагноз: злоякісне новоутворення простати (передміхурової залози): ацинарна аденокарцинома передміхурової залози (множинні мтс в кістки). Крім того, 
в жовтні 2022 року йому встановлено діагноз: набряк головного мозку.

У період з 31 жовтня 2022 року до 03 листопада 2022 року ОСОБА_3 проходив стаціонарне лікування в м. Кропивницькому.

В період з 08 листопада 2022 року до 16 листопада 2022 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в Державній установі «Інститут нейрохірургії», де 09 листопада 2022 року було проведено оперативне втручання - КПТЧ (кістково-пластична трепанація черепа) в скроневій ділянці праворуч. Субтотальне видалення внутрішньомозкового об`ємного утворення скроневої частки.

16 листопада 2022 року після повернення ОСОБА_3 з лікувальної установи за місцем свого проживання - Кіровоградська обл. відповідач в той же день вирушила до м. Києва і до його смерті до селища Новоархангельськ Кіровоградської області не приїжджала у зв`язку з неприязними відносинами між нею і позивачем.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим 
у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що 
є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним 
і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 442/4490/18 та постановах Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 753/23614/18, від 
10 жовтня 2019 року у справі № 366/3185/18.

З матеріалів справи відомо, що  ОСОБА_1 звернулась до суду 
з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила, зокрема, визнати недійсним 
у зв`язку з фіктивністю шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , укладений 
01 липня 2022 року, актовий запис № 546.

Тобто спірні правовідносини у цій справі виникли щодо дійсності/недійсності укладеного шлюбу, а не щодо нерухомого майна (спадщини).

Згідно з інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 32), що за підсудністю відноситься до Шевченківського районного суду м. Києва.

Таким чином, цю справу, суд прийняв до свого провадження з додержанням правил підсудності, підстав для скасування судових рішень з підстав, передбачених пунктом 6 частини першої статті 411 ЦПК України, немає.

Щодо суті заявлених вимог

Звертаючись до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним з підстав його фіктивності, ОСОБА_1  зазначала, що відповідач не мала наміру створювати сім`ю із спадкодавцем ОСОБА_3 , шлюб було зареєстровано з метою отримання спадщини.

Визнаючи шлюб недійсним, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що укладаючи шлюб, відповідач фактично не мала наміру створити сім`ю та набути прав і обов`язків подружжя. 
З моменту реєстрації шлюбу відповідач не проживала з ОСОБА_3 , спільного господарства не вели, спільного сімейного бюджету не мали, спільно набутого майна у них немає. Відповідач не довела, що вона мала бажання проживати разом з ОСОБА_3 , дбати про його добробут та моральний стан сім`ї, піклуватися про нього, підтримувати. Також не надано доказів, що вони разом відпочивали чи відвідували своїх рідних, близьких та друзів. Поведінка відповідача під час перебування у шлюбі не відповідає загальновизнаним у суспільстві нормам поведінки осіб, які мають бажання створити сім`ю та взяти на себе взаємні зобов`язання.

Проте з таким висновком Верховний Суд не погоджується з таких підстав.

У частині першій статті 1 СК України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Сімейний союз жінки та чоловіка після реєстрації шлюбу породжує певні правовідносини між подружжям, породжує взаємні права і обов`язки. Виникають особисті немайнові та майнові відносини, наявність певних прав 
і обов`язків подружжя для забезпечення і реалізації прав членів сім`ї.

Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, 
а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій 
і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

При розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (стаття 40 СК України).

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України).

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц Верховний Суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило, вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. 
У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

Розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним (частина перша статті 43 СК України).

Шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо 
і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. 

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 761/11845/19 (провадження № 61-10406св20).

У постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 285/720/16 (провадження № 61-558св18) та від 23 січня 2020 року у справі № 521/9042/15 (провадження № 61-28513св18) зроблено висновок, що «окреме проживання подружжя та непроведення святкової церемонії укладання шлюбу самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним)».

Крім того, за відсутності належних і допустимих доказів у подружжя реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було отримання спадкового майна, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності (постанова Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 591/1860/16-ц (провадження № 61-12414св18)). 

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження 
№ 14-400цс19)).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказів того, що реєстрація шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відбулася без їх реального наміру створення сім`ї та набуття прав 
і обов`язків подружжя, в матеріалах справи немає.

Враховуючи, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження обставин реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 без їх реального наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу фіктивним підлягають скасуванню з ухваленням у справі 
в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу фіктивним слід скасувати й ухвалити у справі в цій частині нове судове рішення про відмову 
в задоволенні цих позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові в частині, судові витрати зі сплати судового збору, понесенні ОСОБА_2 в розмірі 1 610,40 грн за подання апеляційної скарги і 2 147,20 грн за подання касаційної скарги, а всього 3 757,60 грн слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року в частині вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу фіктивнимскасувати й ухвалити у справі 
в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу фіктивним відмовити.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 757,60 грн судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної і касаційної скарг.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська     	
Судді: 	А. Ю. Зайцев    	
	Є. В. Коротенко    	
	В. М. Коротун     	
	М. Ю. Тітов