Постанова
Іменем України

25 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 449/54/25
провадження № 61-2318св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління державної міграційної служби України у Львівській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 травня 2025 року в складі судді: Савчака А. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2026 року в складі колегії: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,

Історія справи
Короткий зміст заяви

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, заінтересована особа - Головне управління державної міграційної служби України у Львівській області.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Стрілки Перемишлянського району Львівської області, де від народження та по даний час проживає без реєстрації в батьківському будинку.

З 1985 року працювала на різних роботах, в тому числі станом на серпень 1991 року. 

Паспорт громадянина СРСР втратила ще до 1991 року.

Встановлення даного факту їй необхідно для отримання паспорта громадянина України, завдяки чому вона зможе отримувати належну медичну допомогу, звертатись до державних органів та зареєструвати своє місце проживання.

ОСОБА_1 просила:
встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 травня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 заінтересована особа: головне управління державної міграційної служби України у Львівській області про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». У разі, якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку. У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи). Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 02 вересня 2020 року у справі № 366/474/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 755/16248/18;
покази свідків є нечіткими та суперечливими. Так, свідок ОСОБА_3 народилась в травні 1991 року, - тому з огляду на вік очевидно, що вона не може знати де проживала заявниця ОСОБА_4 . При цьому, свідок стверджувала, що з народження проживала в с. Стрілки. Однак, в паспорті зазначено місце народження - ОСОБА_5 . Також в паспорті є відмітко про те, що свідок була зареєстрована за місцем теперішнього проживання заявниці лише 05 серпня 2009 року. Через ненадання суду свідоцтва про народження - встановити родинні відносини між свідком ОСОБА_3 та заявницею. Сама ОСОБА_4 стверджувала, що після одруження деякий час проживала в м. Пустомити. Свідок ОСОБА_6 станом на 24 серпня 1991 року мала 11 років і не пам`ятає з якого точно часу заявниця почала проживати в с. Стрілки;
надана довідка старости не підтверджує факту постійного проживання заявниці станом на 24 серпня 1991 року;
після одруження, ОСОБА_4 зверталась за заміною паспорту такий було оформлено, однак, ОСОБА_4 його з невідомих причин не забрала;
фактично єдиним документом, який підтверджує факт проживання заявниці в Україні станом на 24 серпня 1991 року є трудова книжка в якій містяться записи про трудову діяльність по 2004 рік;
суду не надано жодного переконливого доказу того, що станом на 24 серпня 1991 року заявниця проживала на території України. Крім того, з відповіді Перемишлянського сектору ГУ ДМС у Львівській області від 12 грудня 2024 року вбачається, що особу заявниці не можливо встановити і їй слід звернутись з відповідним позовом до суду. У зв`язку з цим неможливо встановити факт проживання на території України заявника ОСОБА_1 , особу якого не встановлено;
оскільки ОСОБА_1 паспорт громадянина України не отримувала, доказів про звернення до Державної міграційної служби України з метою встановлення особи представник заявниці не надала, таких вимог в суді не заявляли, тому суд приходить до висновку, що без встановлення такого факту, що проводиться в позасудовому або в судовому порядку, також неможливо встановити і факт проживання цієї особи на території України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 січня 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 травня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану 28 жовтня 1989 року у Стрілківській сільській раді зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_8 . 14 серпня 2001 року ДПІ у Пустомитівському районі Львівської області ОСОБА_1 внесено до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та 22 жовтня 2001 року видано довідку про присвоєння ідентифікаційного номера. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 28 грудня 2024 року на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 червня 2007 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було розірвано. Інформація про зміну прізвища ОСОБА_1 в даному записі відсутня;
встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом про громадянство є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України». Згідно пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом про громадянство проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені в пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України). Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку);
заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 09 липня 2025 року у справі № 03/2326/23). Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20, у разі якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку. До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації. У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт він просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи). Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 02 вересня 2020 року у справі № 366/474/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 755/16248/18;
колегія суддів звернула увагу на те, що ОСОБА_1 у поданій нею заяві стверджує про втрату паспорта громадянина колишнього СРСР, однак будь-яких доказів про причини та підстави, які перешкоджали їй протягом досить значного часу звернутися до відповідних органів з заявою про втрату даного паспорта та отримати новий, матеріали справи не містять. Таким чином, фактично у заявниці на час звернення до суду з даною заявою відсутній паспорт, а втрата паспорту СРСР не підтверджена належними доказами;
з урахуванням наведеного, відсутність підстав для встановлення особи заявниці у судовому порядку унеможливлює вирішення та задоволення її заяви про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася до суду з заявою про встановлення такого факту.

Аргументи учасників справи

20 лютого 2026 року ОСОБА_1  засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2026 року, в якій просила:
рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2026 року скасувати;
ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити або ж направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції з належною оцінкою всіх доказів у їх сукупності.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру - особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Верховний Суд у постановах від 09 липня 2025 року у справі № 03/2326/23 та у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20 зазначив, що якщо ДМС України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури і ідентифікації, встановлення такого факту проводиться у судовому порядку шляхом подачі заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Відмовивши у встановленні факту проживання з підстав неможливості ідентифікації особи, суди фактично позбавили заявницю єдиної законної можливості отримати документи та реалізувати свої права, що прямо суперечить меті зазначеної процедури, передбаченої законом;
суди неправильно застосували Закон України «Про громадянство України» відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 якого громадянами України є: всі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на її території; особи, які на момент набрання чинності Законом про громадянство проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Документом для встановлення належності до громадянства є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року;
відмова у задоволенні заяви порушує конституційні права заявниці.

16 березня 2026 року Головне управління державної міграційної служби України у Львівській області через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_9 , в якому просило:
касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення;
рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2026 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:
ОСОБА_10 не заявляла до суду першої інстанції вимогу про встановлення її особи. Перемишлянський сектор ГУ ДМС у Львівській області рекомендував заявниці при відсутності документів, що посвідчують її особу - ініціювати вирішення питання встановлення особи;
оскільки метою Заявниці є отримання паспорта громадянина України, що неможливо без ідентифікації/встановлення особи та підтвердження належності до громадянства України, позаяк ОСОБА_1 протягом більше 30-ти років незалежності держави Україна не зверталася за оформленням і не була документований паспортом громадянина України, відповідно мова в цьому випадку не йде про відновлення загубленого чи знищеного документа, а саме про первинне оформлення паспорта саме за результатами ідентифікації/встановлення особи та підтвердження належності до громадянства України;
згідно з абзацом другим частини першої статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним. Якщо особу не буде ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи, строк якої не перевищує двох місяців. У разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи, прийняття відповідного рішення суду документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються. Таким чином, законом визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання ідентифікації та встановлення особи органами ДМС. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у судовому порядку лише якщо йому буде відмовлено в оформленні або видачі паспорта на підставі підпункту 6 пункту 100 Порядку №302 - особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи, та згідно частини першої статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»;
у разі, якщо орган ДМС не зміг встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації та встановлення особи (досудове врегулювання - як обов`язковий етап), то особа може бути встановлена шляхом подачі заяви в порядку окремого провадження в межах ЦПК України у судовому порядку про встановлення факту, що має юридичне значення. Отже, основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути: свідоцтво про народження особи та рішення ДМС про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації. (постанова Верховного Суду від 28 червня 2023 року № 296/3751/22);
для звернення до суду щодо встановлення юридичного факту постійного проживання на території України в спірний період 1991 року, особа заявниці повинна бути встановлена у належний спосіб, та посвідчена належними документами. Паспорт колишнього срср зразка 1974 року на ім`я заявниці зі слів ОСОБА_1 втрачений ще до 1991 року, за оформленням та видачею паспорта громадянина України не зверталася без пояснення причин такого довготривалого зволікання. Позаяк заявниця протягом майже 30-ти років незалежності держави України не зверталася за оформленням і не була документована паспортом громадянина України, відповідно мова в даному випадку не йде про відновлення загубленого чи знищеного документа, а саме про первинне оформлення паспорта громадянина України вперше після досягнення повноліття, що потребує ідентифікації/встановлення особи заявниці та підтвердження належності її до громадянства України. Заявниця станом на 1991 рік мала 23 роки (була повнолітня);
згідно абзацу 6 пункту 5 Порядку № 215 передбачено, що під час подання заяви та інших документів з питань громадянства пред`являється документ, що посвідчує особу заявника, а також документ про проживання заявника на території України або про його постійне проживання за кордоном та подаються копії таких документів. Документ, що посвідчує особу заявниці у ОСОБА_1 відсутній, паспорт громадянина СРСР - зі слів втрачений, при тому заявниця не повідомляє коли і при яких умовах його втратила, чи зверталася невідкладно за відновленням паспортного документу. Відповідно до пункту 19 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII, громадянин повинен надійно зберігати паспорт. Про втрату паспорта громадянин зобов`язаний терміново повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, який видає тимчасове посвідчення, що підтверджує його особу. Форма тимчасового посвідчення та порядок його видачі встановлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2026 року:
клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено, звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2026 року;
відкрито касаційне провадження у справі.

17 березня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалах Верховного Суду від 03 березня 2026 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини

Заявниця ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Стрілки Перемишлянського району Львівської області, про що 21 червня 1968 року було складено актовий запис № 20, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Батьками ОСОБА_4 зазначені: ОСОБА_11 - батько, ОСОБА_12 - мати.

26 червня 1985 року після закінчення Бібрської середньої школи ОСОБА_4 видано атестат про середню освіту № НОМЕР_2 .

16 грудня 1985 року на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була заведена трудова книжка НОМЕР_3 .

Згідно з записом у трудовій книжці ОСОБА_13 , станом на 24 серпня 1991 року остання працювала укладчиком продукції на Перемишлянському заводі продтоварів.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану 28 жовтня 1989 року у Стрілківській сільській раді зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_8 .

14 серпня 2001 року ДПІ у Пустомитівському районі Львівської області ОСОБА_1 внесено до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та 22 жовтня 2001 року видано довідку про присвоєння ідентифікаційного номера.

Відповідно до довідки старости сіл Стрілки, Вілявче, Волове, Малі Ланки, Мостище, Стоки Бібрської міської громади Львівського району Львівської області № 6309 від 16 грудня 2024 року ОСОБА_1 без реєстрації проживає в АДРЕСА_1 .

У відповіді Перемишлянського сектору ГУ ДМС у Львівській області від 12 грудня 2024 року вказано, що заявниці ОСОБА_1 було рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а у разі відсутності документів, що посвідчують особу - також для встановлення особи.

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 28 грудня 2024 року на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 червня 2007 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було розірвано. Інформація про зміну прізвища ОСОБА_1 в цьому записі відсутня.

Відповідно до листа ГУ ДМС у Львівській області від 11 лютого 2025 року заявниці ОСОБА_14 було відмовлено у видачі паспорта, оскільки в результаті перевірки було встановлено: з архівних обліків ОСОБА_4 02 липня 1985 року було видано паспорт громадянина СРСР; ОСОБА_13 на території Львівської області не зареєстрована; в актовому записі про розірвання шлюбу відсутня інформація про зміну прізвища дружини; відсутня інформація щодо постійного проживання ОСОБА_4 станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року на території України.

Згідно з листом завідувача Перемишлянського сектору ГУ ДМС України у Львівській області від 15 лютого 2025 року в результаті перевірки заяви ОСОБА_14 було встановлено, що у 1985 році такій видавався паспорт на прізвище ОСОБА_15 , який було знищено актом № 7 від 28 липня 1990 року у зв`язку зі зміною прізвища на ОСОБА_8 . Відповідно до книги обліку надходження і витрачання бланків паспортів ОСОБА_1 була документована паспортом громадянина колишнього СРСР (зразка 1974) серії НОМЕР_4 , виданого 07 червня 1990 року Перемишлянським РВВС (заява про видачу паспорта відсутня). Всіма територіальними органами України надано відповіді про відсутність реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання та відсутність документування паспортом громадянина України/ паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також з питань оформлення належності до громадянства України, виїзду на постійне місце проживання вищевказана громадянка не зверталася. Згідно з даними Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Львівській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованою/знятою з реєстрації не значиться. Також відповідно до довідки старости сіл Стрілки, Вілявче, Волове, Малі Ланки, Мостище, Стоки Виконавчого комітету Бібрської міської ради ОСОБА_1 проживає без реєстрації з 05 травня 1991 року за адресою АДРЕСА_1 . З метою отримання інформації на підставі яких документів перебуває на обліку ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , направлено запит листом №4631.33-10/4631.1-25 від 09 січня 2025 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у відповідь на який зазначено, що ОСОБА_14 не перебуває на обліку як одержувач пенсії в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області. Згідно відповіді ВнП № 2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області № 11340-2025 від 10 січня 2025 року інформація, відповідно до якої може бути прийнято рішення про відмову щодо оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відсутня. Відповідно до результатів перевірки інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» ГУ ДМС у Львівській області ОСОБА_14 не перетинала кордон протягом 2020-2025 років.

Як показали допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_3 (донька заявниці) ОСОБА_6 (сусідка), ОСОБА_14 з народження проживала в с. Стрілки. Після одруження заявниця проживала в м. Пустомити. У 1991 році (точної дати не пам`ятають) заявниця приїхала жити до батьків. З того часу вона там проживає постійно, за кордон не виїжджала.

Позиція Верховного Суду

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно з підпунктами «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

У пункті 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 490/6057/19-ц (провадження № 61-18514сво21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що:
«…у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні стосунки з такою особою, або рішення суду. Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення (див. постанови Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19 (провадження № 61-10582св23), від 13 лютого 2024 року у справі № 501/437/23 (провадження № 61-15105св23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) зазначено, що:
«якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.
У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.
Сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.
Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення».

Факт постійного проживання на території України можуть підтвердити такі документи: відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка б містила відомості стосовно перетину заявником державного кордону та відомості щодо документа, який посвідчував особу заявника під час такого перетину; свідоцтва про народження дітей на території України; докази втрати паспортного документа або докази його обміну, тощо (див. постанову Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 494/1239/19 (провадження № 61-13070св22)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 522/8357/23 (провадження № 61-10418св24) зазначено, що:
«надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України». Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру. Частиною першою статті 4 вказаного Закону передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 зазначеного Закону ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо. Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» визначено загальний порядок видачі та відновлення паспорта (далі - Порядок № 302). В пунктах 38-40 Порядку № 302 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.
У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302). Зокрема, цим пунктом встановлено, що у разі неподання особою, яка досягла 18-річного віку, документів з фотокартками проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції, Міністерства юстиції України, органів Державної фіскальної служби, навчальних закладів, військових частин, військових комісаріатів, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник. Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема, за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців. Крім того, у виключних випадках за відсутності фотокартки особи та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, з метою встановлення особи проводиться опитування родичів, сусідів, які були зазначені у письмовому зверненні. За результатами їх свідчень складається акт встановлення особи за формою, встановленою МВС. Строк проведення процедури встановлення особи не повинен перевищувати двох місяців.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.
Отже, у разі, якщо ДМС України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.
Відповідно до вищевказаних нормативних актів, основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути свідоцтво про народження особи та рішення ДМС України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20 (провадження № 61-20060св21)».

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

За змістом частин другої, третьої статті 294 ЦПК України з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У справі, що переглядається: 
при зверненні із заявою ОСОБА_1 посилалася на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Стрілках Перемишлянського району Львівської області, де від народження та по даний час проживає без реєстрації в батьківському будинку. З 1985 року працювала на різних роботах, в тому числі станом на серпень 1991 року. Паспорт громадянина СРСР втратила ще до 1991 року. Встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року необхідне для отримання паспорта громадянина України, завдяки чому вона зможе отримувати належну медичну допомогу, звертатись до державних органів та зареєструвати своє місце проживання;
суди вказали, що заявниця не довела належними та допустимими доказами факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року;
суд першої інстанції встановив, що покази свідків є нечіткими та суперечливими. Свідки не підтвердили факт постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року. Так само довідка старости не підтверджує факту постійного проживання заявниці станом на 24 серпня 1991 року; у матеріалах справи наявна довідка про присвоєння ОСОБА_1 ідентифікаційного номера. Довідка датована 22 жовтня 2001 року (а. с. 74). 
суди врахували, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій;
у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються. Отже, у разі, якщо ДМС України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку;
суд першої інстанції з відповіді Перемишлянського сектору ГУ ДМС у Львівській області від 12 грудня 2024 року з`ясував, що особу заявниці неможливо встановити;
заявниця ОСОБА_1 не зверталася із вимогою про встановлення особи. Рішення суду про встановлення особи ОСОБА_1 відсутнє. Тому суди зробили обґрунтований висновок про неможливість встановити факт проживання на території України заявника ОСОБА_1 , особу якої не встановлено.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення заяви.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. 

У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржені судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко