УХВАЛА

16 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 440/12540/23
адміністративне провадження № К/990/7995/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу адвоката Панченко Олени Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі №440/12540/23 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської митниці про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавської митниці, в якому просила:
- визнати незаконними та скасувати пункти 1, 2, 5 наказу від 03 серпня 2023 року №241-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю митної вартості управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД Полтавської митниці з 08 серпня 2023 року;
- стягнути з Полтавської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за вирахуванням податків та обов`язкових платежів починаючи з 08 серпня 2023 року по день поновлення на посаді.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 27 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Панченко Оленою Олександрівною, задоволено частково. 
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2024 року в справі №440/12540/23 скасовано. 
Справу №440/12540/23 направлено на новий розгляд до Полтавського окружного адміністративного суду.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
23 лютого 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга адвоката Панченко Олени Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі №440/12540/23. Скаржник просить скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України. 
На обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки Верховного Суду, зокрема викладені у постанові Верховного Суду від 27 березня 2025 року у цій же справі, а також у постановах Верховного Суду у справах №640/24955/19, №816/654/17, №442/61/16, №540/7297/21.
При цьому скаржник стверджує, що суди першої та апеляційної інстанції, під час нового розгляду справи, знову ж таки наголосили, що при конкуренції норм права абзацу 2 частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» та частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», застосуванню підлягають норми частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», а також що суди першої та апеляційної інстанції не застосували приписи статті 87 Закону України «Про державну службу».
Крім того, скаржник зазначає, що суди не врахували, що Законом України «Про правовий режим воєнного стану» не врегульовано процедуру звільнення державних службовців, а також що посада державної служби «заступника начальника управління - начальника відділу», як була в штатному розписі, так і залишилася, тобто не була скорочена, і фактично було перейменовано лише структурний підрозділ, у якому працювала позивач.
Однак наведені доводи не свідчать про належне обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Застосування цієї підстави касаційного оскарження передбачає, що скаржник має: визначити конкретну норму права, яку суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку Верховного Суду; навести висновок Верховного Суду щодо застосування саме цієї норми права; обґрунтувати подібність правовідносин у справах, на які він посилається, та справі, що переглядається; показати, у чому саме полягає неврахування апеляційним судом відповідного правового висновку.
Натомість наведені у касаційній скарзі посилання на постанови Верховного Суду мають загальний характер та зводяться до цитування окремих фрагментів цих рішень без належного аналізу того, яку саме норму права суд апеляційної інстанції застосував у спірних правовідносинах і у чому саме полягає неврахування відповідних висновків Верховного Суду.
Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до викладення незгоди скаржника з оцінкою судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, зокрема щодо: наявності чи відсутності скорочення посади позивача; зміни структури митниці; трансформації чи перейменування відповідного структурного підрозділу; обов`язку відповідача запропонувати позивачу іншу посаду.
Так, скаржник у касаційній скарзі зазначає, що позивач з 03 липня 2023 року продовжувала працювати фактично вже на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю митної вартості, а також що відповідач не надав доказу того, що на відповідну посаду була призначена інша особа.
Зазначені доводи спрямовані на переоцінку встановлених судами фактичних обставин справи та доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 341 КАС України.
Отже, наведені у касаційній скарзі доводи не містять належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Щодо посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, то останній зазначає, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права.
Зокрема, скаржник стверджує, що: суд першої інстанції порушив вимоги статей 8, 18, 44, 121, 167, 179- 181 КАС України; відзив відповідача було подано 25 квітня 2025 року, тобто поза межами строку, встановленого судом; суд першої інстанції проігнорував заяву представника позивача про залишення без розгляду відзиву на позовну заяву.
Водночас пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України передбачає можливість касаційного оскарження судових рішень лише у випадках, коли скаржник обґрунтовує наявність підстав, визначених частинами другою або третьою статті 353 КАС України.
Однак у касаційній скарзі не визначено конкретного пункту частини другої чи третьої статті 353 КАС України, який, на думку скаржника, має місце у цій справі.
Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до: незгоди скаржника з оцінкою судами доказів; тверджень про неповне з`ясування обставин справи; викладення власного бачення фактичних обставин спору.
Водночас такі доводи не свідчать про наявність процесуальних порушень, які б відповідали підставам, визначеним частинами другою або третьою статті 353 КАС України.
Посилання скаржника на обставини подання відзиву відповідачем поза межами встановленого строку також саме по собі не свідчить про наявність передбачених статтею 353 КАС України підстав для скасування судових рішень, а фактично спрямоване на переоцінку процесуальних дій суду першої інстанції.
Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи щодо пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України не містять належного обґрунтування відповідної підстави касаційного оскарження, а фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій та до намагання домогтися повторної оцінки встановлених судами обставин справи.
Отже, касаційна скарга не містить належного викладення передбачених законом підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу адвоката Панченко Олени Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі №440/12540/23 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської митниці про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур