ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 523/4068/24 
провадження № 61-14745св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
заявник (боржник) - ОСОБА_1 , 
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тріфонов Олександр Юрійович, 
заінтересована особа (стягувач) - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Главацький Юрій Анатолійович, на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Комлевої О. С. у справі за скаргою ОСОБА_1 про скасування рішень державного виконавця, заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст заявлених вимог 

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив: 

- скасувати постанову головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Перший Суворовський ВДВС у місті Одесі) Тріфонова О. Ю. від 12 квітня 2023 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_2; 

- скасувати постанову головного державного виконавця Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі Тріфонова О. Ю. від 12 квітня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 12 квітня 2023 року № НОМЕР_2. 

Свою скаргу заявник мотивував тим, що на примусовому виконанні у Першому Суворовському ВДВС у місті Одесі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 1527/16645/12, виданого 26 травня 2014 року Суворовським районним судом міста Одеси, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 1126572500 у розмірі 947 845,91 грн, а також судового збору в сумі 3 219,00 грн. 

ПАТ «УкрСиббанк» подало до Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі заяву про повернення виконавчого листа № 1527/16645/12 стягувачу без подальшого примусового виконання, у зв`язку з чим державний виконавець Тріфонов О. Ю. прийняв постанову про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 

Надалі державний виконавець Тріфонов О. Ю. постановою від 12 квітня 2023 року відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання постанови від 12 квітня 2023 року № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 93 261,30 грн. 

Водночас 16 травня 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв А. О. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 1527/16645/12, виданого 26 травня 2014 року Суворовським районним судом міста Одеси, про солідарне стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 1126572500 у розмірі 947 845,91 грн. 

Крім того, приватний виконавець вирішив питання про стягнення у рівних частинах із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судового збору в сумі 3 219,00 грн, тобто по 1 609,50 грн з кожного боржника, а також визначив залишок заборгованості за виконавчим документом у розмірі 930 913,20 грн. 

У межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 приватний виконавець Цинєв А. О. 16 травня 2023 року, у порядку статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», прийняв постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у розмірі 93 091,32 грн. 

Отже, рішення про стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця були прийняті під час примусового виконання одного й того самого виконавчого листа № 1527/16645/12, виданого 26 травня 2014 року Суворовським районним судом міста Одеси. 

За своєю правовою природою виконавчий збір та основана винагорода приватного виконавця є фактично єдиною санкцію щодо боржника. 

Посилаючись на те, що у цій справі має місце подвійне стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця, що є незаконним, заявник звернувся до суду з відповідною скаргою. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Суворовський районний суд міста Одеси у складі судді Дяченко В. Г. ухвалою від 03 жовтня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задовольнив. 

Скасував постанову головного державного виконавця Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі Тріфонова О. Ю. від 12 квітня 2023 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_2. 

Скасував постанову головного державного виконавця Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі Тріфонова О. Ю. від 12 квітня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 12 квітня 2023 року № НОМЕР_2. 

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у цьому випадку державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача та розпочав стягнення виконавчого збору, після чого стягувач повторно пред`явив цей самий виконавчий лист до виконання приватному виконавцю, який, у свою чергу, відкрив виконавче провадження та прийняв постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум. Така сукупність дій призвела до подвійного стягнення плати - на користь державного та приватного виконавців - за виконання одного й того самого виконавчого документа, а також до покладення на боржника непропорційного та надмірного фінансового тягаря. 

Одеський апеляційний суд постановою від 07 жовтня 2025 року апеляційну скаргу Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі задовольнив. 

Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2024 року скасував та відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 . 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що головний державний виконавець Тріфонов О. Ю. частково стягнув з боржника заборгованість і виконавчий збір, а подвійне стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця є неможливим, оскільки під час стягнення однієї із зазначених сум стягнення іншої підлягає припиненню. 

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що головний державний виконавець Тріфонов О. Ю. діяв у межах та спосіб, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», виконуючи обов`язок щодо своєчасного, ефективного та повного вчинення виконавчих дій. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року, а ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2024 року залишити в силі. 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 подав на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивував тим, що апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень. 

Постановою державного виконавця від 15 грудня 2014 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 боржнику було надано семиденний строк для самостійного виконання рішення з попередженням про стягнення виконавчого збору. 

У визначений строк рішення не виконано, однак постанову про стягнення виконавчого збору прийнято лише 25 грудня 2014 року, тобто на десятий день, а не на восьмий, як того вимагали положення Закону України «Про виконавче провадження». 

12 квітня 2023 року державний виконавець повторно прийняв постанову про стягнення виконавчого збору без скасування попередньої. Надалі на підставі цієї постанови відкрито виконавче провадження про примусове стягнення з боржника виконавчого збору, а одночасно приватним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання того самого виконавчого листа та прийнято постанову про стягнення основної винагороди. 

Таким чином, у межах примусового виконання одного виконавчого документа одночасно прийнято рішення про стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця, що свідчить про подвійне стягнення плати за виконання одного й того самого виконавчого документа. 

Аргументи інших учасників справи 

У грудні 2025 року Пересипський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який є правонаступником Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі, подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 28 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Пересипського районного суду міста Одеси, найменування якого 26 лютого 2025 року змінено з Суворовського районного суду міста Одеси. 

24 грудня 2025 року матеріали справи № 523/4068/24 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

На примусовому виконанні у Першому Суворовському ВДВС у місті Одесі з 15 грудня 2014 року перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 1527/16645/12, виданого 26 травня 2014 року Суворовським районним судом міста Одеси, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк») заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 1126572500 у розмірі 947 845,91 грн, а також судового збору в сумі 3 219,00 грн. 

ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі із заявою про повернення виконавчого листа № 1527/16645/12 стягувачу без подальшого примусового виконання, у зв`язку з чим 12 квітня 2023 року головний державний виконавець Тріфонов О. Ю. прийняв постанову про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 58). 

Цього ж дня, 12 квітня 2023 року, головний державний виконавець Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі Тріфонов О. Ю. прийняв постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 у розмірі 93 261,30 грн, а також постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеної постанови про стягнення виконавчого збору (а. с. 57, 59). 

Надалі, за заявою стягувача, 16 травня 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв А. О. повторно відкрив виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 1527/16645/12, виданого 26 травня 2014 року Суворовським районним судом міста Одеси, а також прийняв постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у розмірі 93 091,32 грн (а. с. 15). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

У пункті 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця. 

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції та оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідають. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. 

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 

Поняття «суд, встановлений законом» містить таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. 

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. 

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. 

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. 

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. 

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 

Відповідно до статті 447 ЦПК України у редакції, чинній на час подання скарги на рішення державного виконавця, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. 

Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. 

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження». 

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 

Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). 

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і накладенням штрафу. 

Відповідно до частин першої та другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. 

Отже, крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, згідно з яким відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17 (провадження № 12-246гс18), від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13 (провадження № 12-277гс18), від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16 (провадження № 12-273гс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18 (провадження № 12-74гс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19), від 15 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.001073 (провадження № 11-709апп19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19) та інших. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 754/2223/15-ц (провадження № 14-568цс19) зазначила, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. 

Суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України). 

Однак, вирішуючи скаргу божника на рішення державного виконавця по суті, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання виконавчих документів, незалежно від органу, у тому числі суду якої юрисдикції, яким такі документи видані. 

У справі, що переглядається, боржник оскаржує саме рішення державного виконавця про стягнення з нього виконавчого збору та постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. За таких обставин спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі підлягало закриттю. 

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 369/12781/21 (провадження № 61-15681св23), від 19 лютого 2025 року у справі № 753/19205/21 (провадження № 61-11019св24), від 09 липня 2025 року у справі № 636/3930/23 (провадження № 61-8594св24). 

З огляду на встановлене судом касаційної інстанції порушення судами попередніх інстанцій правил предметної юрисдикції, що тягне за собою обов`язкове скасування судових рішень, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги щодо вирішення скарги на рішення державного виконавця по суті.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження в справі у цій частині (пункт 5 частини першої статті 409 ЦПК України). 

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. 

У частинах першій та другій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги. 

За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність судових рішень вимогам статті 263 ЦПК України та їх ухвалення з порушенням норм процесуального права, що має наслідком скасування судових рішень із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. 

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Верховний Суд роз`яснює заявнику про віднесення розгляду справи до юрисдикції адміністративного суду та наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, статтями 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Главацький Юрій Анатолійович, задовольнити частково. 

Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року скасувати. 

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про скасування рішень головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тріфонова Олександра Юрійовича,заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», закрити. 

Повідомити ОСОБА_1 про віднесення розгляду справи за його скаргою до юрисдикції адміністративних судів. 

Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції ухвала Суворовського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2024 року та постанова Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року втрачають законну силу. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	В. В. Пророк