ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 року
м. Київ
справа № 990/580/25
провадження № 11-481заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гімона М. М., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.
розглянула в порядку письмового провадження справу № 990/580/25 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє через представника Миронова Олега Анатолійовича, на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 грудня 2025 року (судді Дашутін І. В., Васильєва І. А., Гончарова І. А., Хохуляк В. В., Юрченко В. П.),
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 08 грудня 2025 року ОСОБА_1 (далі також - позивач), який діяв через представника - адвоката Миронова О. А. (далі також - представник позивача), поштою направив до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції позов до Верховної Ради України (далі - ВРУ, відповідач), у якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність ВРУ, яка полягає у нездійсненні стенографування засідання 15 вересня 2022 року та непереданні стенограми засідання 15 вересня 2022 року Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування обставин, що призвели до смерті судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області Олександра Лободенка та міського голови міста Кременчука Полтавської області Олега Бабаєва, створеної на підставі постанови ВРУ від 01 лютого 2022 року № 2033-ІХ (далі - ТСК ВРУ), до Апарату ВРУ;
- зобов`язати ВРУ виготовити та надати ОСОБА_1. детальний письмовий звіт голови та секретаря ТСК ВРУ про всіх учасників (членів комісії та запрошених осіб) та зміст [початок, хід та завершення засідання, питання, які обговорювалися в ході засідання, безпосередній зміст обговорення (питання, відповіді, пояснення, пропозиції учасників)] засідання вказаної Тимчасової слідчої комісії 15 вересня 2022 року. 
На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що ОСОБА_1. є обвинуваченим у кримінальній справі № 532/308/15-к (кримінальне провадження № 12014170110000192 від 11 лютого 2014 року) за фактами вбивства судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області Олександра Лободенка та міського голови міста Кременчука Полтавської області Олега Бабаєва. Розгляд цієї справи триває понад десять років, але вирок суду, який би набрав чинності, у вказаній справі відсутній.
У лютому 2024 року представник позивача звернувся до Голови ВРУ Руслана Стефанчука із адвокатським запитом, в якому просив надати для ознайомлення та копіювання власними технічними засобами всі документи, пов`язані із діяльністю ТСК ВРУ, в тому числі всі протоколи та стенограми засідань указаної ТСК ВРУ. З огляду на фактичну відмову у наданні означених документів ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ВРУ про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, який був задоволений рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2024 року, у справі № 990/133/24.
Проте надані ВРУ на виконання вказаного судового рішення матеріали так і не містили стенограми засідання ТСК ВРУ від 15 вересня 2022 року. Представник позивача неодноразово звертався до керівника Апарату ВРУ із вимогою про надання цієї стенограми, однак його було повідомлено про неможливість виконання його запиту в цій частині.
Ухвалою від 22 жовтня 2025 року у справі № 990/133/24 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відмовив у задоволенні заяви, поданої представником позивача в порядку, передбаченому статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суд зазначив, що хоча відсутність стенограми засідання ТСК ВРУ є порушенням вимог Закону України від 19 грудня 2019 року № 400-ІХ «Про тимчасові слідчі комісії і тимчасові спеціальні комісії Верховної Ради України» (далі - Закон № 400-ІХ), проте вимоги позивача про надання стенограми засідання ТСК ВРУ від 15 вересня 2022 року не можуть бути задоволені, оскільки відсутні будь-які докази існування такої стенограми.
Позивач не згоден із такою бездіяльністю відповідача, вважає, що відсутність стенограми засідання ТСК ВРУ від 15 вересня 2022 року порушує його право на доступ до інформації про фактичні обставини діяльності вказаної Тимчасової слідчої комісії, в тому числі про обставини зовнішнього втручання у судовий розгляд його кримінальної справи з боку народних депутатів України - членів ТСК ВРУ, зокрема, шляхом втручання у діяльність процесуального прокурора в кримінальному провадженні та впливу на суд, що розглядав справу, з метою утримання позивача під вартою до вироку із порушенням параграфа 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та подальшого ухвалення обвинувального вироку незалежно від наявності чи відсутності доказів. На переконання позивача, його незаконне тримання під вартою у період з 2021 року по травень 2024 року, а також обвинувальний вирок (у частині) суду першої інстанції проти нього є прямим наслідком незаконного зовнішнього тиску з боку народних депутатів України на прокуратуру та суди. 
Позивач вважає, що самого по собі визнання протиправною бездіяльності відповідача недостатньо. За відсутності підтверджених даних про факт здійснення аудіозапису засідання ТСК ВРУ 15 вересня 2022 року будь-ким із членів комісії, іншими учасниками засідання або технічними працівниками ефективний спосіб захисту його прав полягатиме у зобов`язанні відповідача виготовити і надати позивачу письмовий звіт про повний склад учасників та зміст засідання ТСК ВРУ від 15 вересня 2022 року.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 17 грудня 2025 року відмовив у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ВРУ про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції керувався приписами пункту 1 частини першої статті 170 КАС України [позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства]. При цьому суд не роз`яснював позивачу, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд цієї справи, оскільки спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду.
Такий висновок суду першої інстанції вмотивований тим, що діяльність ВРУ з утворення тимчасових слідчих комісій не є управлінською, не має владно-розпорядчого характеру та не спрямована на індивідуальне правове регулювання прав чи обов`язків конкретних осіб. У спірних правовідносинах ВРУ не вступала у відносини публічного управління з позивачем, а реалізовувала власні конституційні повноваження у сфері парламентського контролю, віднесені до його компетенції як єдиного органу законодавчої влади в Україні, що виключає наявність обов`язкової ознаки публічно-правового спору у розумінні статей 4, 19 КАС України.
Правовідносини щодо стенографування засідання ТСК ВРУ є складовою здійснення парламентського контролю як внутрішньої конституційної функції законодавчого органу. Ці правовідносини мають внутрішньоорганізаційний регламентний характер та не спрямовані на індивідуальне регулювання прав чи обов`язків позивача.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
3. Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , діючи через свого представника Миронова О. А., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 грудня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку із діяльністю ТСК ВРУ, яка, реалізуючи владні повноваження, здійснила втручання в здійснення правосуддя у кримінальній справі позивача, зокрема викликала на свої засідання для надання пояснень керівників Полтавського апеляційного суду, Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, проводила засідання в Полтавській обласній прокуратурі за участі процесуального прокурора, який підтримує в суді обвинувачення проти позивача. Наполягає, що у спірному випадку немає значення, що формально висновки ТСК не є обов`язковими для прокуратури та для суду, адже визначальним є факт втручання в їх діяльність.
Наголошує, що з назви ТСК ВРУ слідує, що її діяльність стосувалась саме обставин кримінальної справи № 532/308/15-к, а тому висновок суду першої інстанції, що діяльність ТСК ВРУ не була спрямована на індивідуальне правове регулювання прав чи обов`язків конкретних осіб, є помилковим. Скаржник при цьому звертає увагу, що досудове слідство у кримінальній справі за вказаними фактами було завершене ще у 2014 році.
Скаржник вважає, що виходячи із приписів статей 6, 13 Закону № 400-ІХ обов`язок тимчасових слідчих комісій зі стенографування всіх засідань та передачі стенограм до Апарату ВРУ має не тільки внутрішньоорганізаційний характер, але і є зобов`язанням відповідача перед суспільством забезпечити доступ до інформації про діяльність комісій, в тому числі до протоколів та стенограм відкритих засідань тимчасових слідчих комісій. Позивач, звертаючись до відповідача, послався на частину першу статті 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII), яка гарантує право на доступ до інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
У спірному випадку відповідач як не здійснив стенографування засідання ТСК ВРУ 15 вересня 2022 року, так і не відобразив у протоколі засідання комісії від вказаної дати повної інформації про всіх його учасників, хід засідання та коло обговорених питань. Така бездіяльність була свідомо спрямована на укриття інформації про втручання з боку членів ТСК ВРУ в діяльність прокурора в кримінальному провадженні позивача. Внаслідок таких дій стало неможливим отримати відповідну інформацію навіть в порядку виконання рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 990/133/24.
Відмова у судовому захисті права позивача на отримання повної інформації про учасників засідання та зміст обговорених питань під час засідання ТСК ВРУ є незаконною, порушує конституційне право позивача на судовий захист, а також гарантоване статтею 6 Конвенції право на доступ до суду.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
4. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що здійснення парламентського контролю є правом ВРУ, що реалізується нею безпосередньо чи опосередковано - через визначені Конституцією України державні органи. Виходячи із конституційних повноважень щодо здійснення парламентського контролю було створено ТСК ВРУ. Водночас як під час її створення, так і безпосередньо під час здійснення цією комісією діяльності відносно позивача будь-які рішення не приймалися. Наголошує, що у спірних правовідносинах ВРУ не вступала у відносини публічного управління з позивачем, а виключно реалізувала власні конституційні повноваження із здійснення парламентського контролю, що виключає наявність обов`язкової ознаки публічно-правового спору у розумінні статей 4, 19 КАС України.
З огляду на викладене відповідач просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Рух апеляційної скарги
5. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 15 січня 2026 року відкрила апеляційне провадження в цій справі. 
6. Ухвалою від 11 лютого 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на 18 березня 2026 року. 
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Межі розгляду справи апеляційним судом
7. Відповідно до частин першої - третьої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Велика Палата перевірила у межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробила такі висновки.
Ключові питання, на які мала надати відповідь Велика Палата Верховного Суду
8. Зміст спірних у цій справі правовідносин полягає у незгоді позивача із бездіяльністю відповідача щодо нездійснення стенографування засідання, проведеного 15 вересня 2022 року ТСК ВРУ. У зв`язку із цим позивач просив суд зобов`язати відповідача надати йому детальний звіт щодо всіх учасників ТСК та змісту засідання.
З огляду на зміст заявлених ОСОБА_1 позовних вимог перед Великою Палатою Верховного Суду постало питання, чи належить розглядати за правилами адміністративного судочинства спір про визнання протиправною бездіяльності ВРУ щодо нездійснення стенографування засідання її ТСК; якщо ні - до якого суду мав би звернутися позивач. 
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
9. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
10. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
11. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (параграф 33) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.
12. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів, вказаних у статті 55 Конституції України, утворено систему адміністративних судів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
13. За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС України, а саме справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.
14. Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
15. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначені статтею 266 КАС України, правила якої поширюються на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України [пункт 2 частини першої цієї статті].
16. Велика Палата Верховного Суду дотримується усталеної позиції, що положення частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, ВРУ, які прийнято / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких ВРУ реалізує свої владні (управлінські) функції / повноваження.
Така правова позиція висловлена, зокрема, але не виключно, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 9901/275/19 (провадження № 11-536заі19), від 08 квітня 2020 року у справі № 9901/40/20 (провадження № 11-75заі20), від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/95/20 (провадження № 11-270заі20) та від 14 квітня 2021 року у справі № 800/400/16 (провадження № 11-46заі21).
17. Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 89 Конституції України Верховна Рада України для проведення розслідування з питань, що становлять суспільний інтерес, утворює тимчасові слідчі комісії, якщо за це проголосувала не менш як одна третина від конституційного складу Верховної Ради України. Висновки і пропозиції тимчасових слідчих комісій не є вирішальними для слідства і суду. Організація і порядок діяльності комітетів Верховної Ради України, її тимчасових спеціальних і тимчасових слідчих комісій встановлюються законом.
18. Згідно із частиною першою статті 87 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI (далі - Регламент ВРУ), Верховна Рада відповідно до частини четвертої статті 89 Конституції України може утворювати тимчасові слідчі комісії. Питання про утворення тимчасової слідчої комісії включається до порядку денного пленарних засідань Верховної Ради без голосування.
Частина перша статті 88 Регламенту ВРУ встановлює, що результати розслідування тимчасова слідча комісія викладає в звіті, який повинен містити висновки і пропозиції про: 1) факти й обставини, які стали підставами для проведення розслідування; 2) відомості чи обставини, встановлені тимчасовою слідчою комісією, і докази, якими це підтверджується; 3) відомості чи обставини, що не підтвердилися; 4) факти й обставини, які не були перевірені, і причини цього.
За результатами розгляду висновків і пропозицій тимчасової слідчої комісії Верховна Рада може прийняти такі рішення: 1) взяти до відома висновки і пропозиції тимчасової слідчої комісії; 2) припинити повноваження тимчасової слідчої комісії; 3) продовжити роботу тимчасової слідчої комісії на визначений Верховною Радою строк, але не більше одного року з дня її утворення (частина третя статті 88 Регламенту ВРУ).
19. Правовий статус тимчасових слідчих комісій і тимчасових спеціальних комісій Верховної Ради України, їх повноваження та організаційні основи діяльності визначає Закон № 400-ІХ.
За визначенням, наведеним у частині першій статті 1 цього Закону тимчасова слідча комісія Верховної Ради України (далі - слідча комісія) - колегіальний тимчасовий орган Верховної Ради України, що утворюється з числа народних депутатів України, завданням якого є здійснення парламентського контролю шляхом проведення розслідування з питань, що становлять суспільний інтерес.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Закону № 400-ІХ слідчі комісії і спеціальні комісії підзвітні Верховній Раді України. Слідча комісія у визначений Верховною Радою України термін, але не пізніш як через шість місяців з дня її утворення, подає Верховній Раді України письмовий звіт про виконану роботу, а також підготовлені нею пропозиції щодо проектів актів Верховної Ради України, висновки, пропозиції та інші матеріали, які надаються народним депутатам України для ознайомлення.
Підставами для утворення слідчої комісії можуть бути повідомлення про порушення Конституції України, законів України органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими, службовими особами, керівниками (або посадовими особами, які виконують їх обов`язки) підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, громадських об`єднань, що становлять суспільний інтерес, у тому числі: 1) повідомлення про обставини, які загрожують суверенітету, територіальній цілісності України або її економічним, науково-технічним, національно-культурним, соціальним інтересам, охороні довкілля; 2) повідомлення про масове порушення прав, свобод і законних інтересів громадян, їх об`єднань або зловживання владою посадовими, службовими особами, що завдало істотної шкоди суспільним інтересам (частина друга статті 4 Закону № 400-ІХ).
Слідча комісія не може утворюватися з питань: 1) здійснення правосуддя судом; 2) встановлення наявності чи відсутності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення; 3) яке є предметом діяльності утвореної Верховною Радою України іншої слідчої комісії (частина четверта статті 4 Закону № 400-ІХ).
20. Згідно зі статтею 10 Закону № 400-ІХ на час діяльності слідчої комісії протоколи та стенограми її засідань, інші документи чи належним чином посвідчені копії цих документів зберігаються в сейфі, що опечатується. У процесі дослідження матеріалів розслідування кожен член слідчої комісії працює із ксерокопіями отриманих документів, що не виключає його права звернення до їх оригіналів. Усі зауваження, висновки і пропозиції щодо досліджуваних матеріалів, фактів і обставин члени слідчої комісії викладають письмово та подають їх на ім`я голови слідчої комісії через її секретаріат або безпосередньо з обов`язковою реєстрацією у встановленому порядку. Оригінали отриманих слідчою комісією документів відповідно до рішення Верховної Ради України передаються разом із висновками і пропозиціями слідчої комісії до Генеральної прокуратури України або повертаються відповідно до органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. У випадку, передбаченому частиною восьмою статті 3 цього Закону, оригінали отриманих слідчою комісією документів повертаються відповідно до органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.
Статтею 13 Закону № 400-ІХ визначені обов`язки слідчої комісії, до яких, серед іншого, належить ведення протоколів та стенограм засідань [пункт 1 частини першої].
21. Із системного аналізу наведеного правового регулювання слідує, що створення тимчасових слідчих комісій є однією із форм здійснення ВРУ парламентського контролю у формі парламентського розслідування. Метою їх створення є забезпечення в подальшому парламентської реакції на, зокрема, певні суспільно значущі питання та удосконалення у зв`язку із цим правового регулювання у відповідній сфері.
Діяльність слідчої комісії за своїм змістом має контрольний, аналітичний й рекомендаційний характер. При цьому повноважень із прийняття владних рішень, які б безпосередньо стосувалися прав і обов`язків осіб, які можуть бути фігурантами такого парламентського розслідування, слідча комісія не має. Відтак немає підстав стверджувати, що дії чи бездіяльність слідчих комісій є управлінськими та спрямовані на індивідуальне правове регулювання прав чи обов`язків конкретних осіб.
22. До обов`язків слідчої комісії дійсно належить ведення протоколів та стенограм засідань, проте її діяльність у частині організації власних засідань і фіксації їх перебігу має за своєю природою внутрішньоорганізаційний характер.
23. Повертаючись до обставин цієї справи, Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що у спірному випадку ТСК ВРУ під час організації та проведення своїх засідань не виконувала публічно-владних управлінських функцій, а правовідносини щодо стенографування засідання такої комісії є складовою діяльності зі здійснення парламентського контролю.
24. Посилання апелянта на приписи Закону № 2657-XII у світлі заявлених у цій справі позовних вимог є недоречними. Так, у постанові від 12 грудня 2024 року у справі № 990/133/24 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач та його представник - адвокат Миронов О. А. мали право на отримання інформації від ТСК ВРУ як її розпорядника в порядку, визначеному Законом № 2657-XII. Такий запит мав би бути належним чином розглянутий, а ВРУ мала вжити усіх залежних від неї заходів для надання позивачу запитуваних документів. 
Як зазначає позивач, на виконання означеного рішення суду йому було надано копії документів, напрацьованих ТСК ВРУ, окрім стенограми засідання від 15 вересня 2022 року. У зв`язку із цим позивач повторно звернувся до суду із позовом, але уже з вимогами про визнання протиправною бездіяльності ТСК ВРУ щодо нездійснення стенографування.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що окреслені позивачем у цьому позові підстави та вимоги у повній мірі стосуються внутрішньоорганізаційної діяльності тимчасового парламентського органу. При цьому право позивача на доступ до інформації відповідно до вимог Закону № 2657-XII було йому забезпечено в судовому порядку. Водночас невиконання відповідачем у спірному випадку процедурних вимог Закону № 400-ІХ не можна розглядати як здійснення управлінської діяльності відносно позивача, яка б створювала безпосередньо для нього будь-які правові наслідки. 
25. Отже, суд першої інстанції правильно виснував, що означена позивачем у цій справі бездіяльність ВРУ не підпадає під контроль суду адміністративної юрисдикції. Аргументи позивача ґрунтуються на оціночних судженнях суб`єктивного характеру щодо порушення його прав на доступ до інформації, що свідчить про те, що між ним та відповідачем відсутній публічно-правовий спір, який належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. При цьому спір про доступ позивача до інформації фактично вже вирішений у межах справи № 990/133/24.
26. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
27. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У зв`язку з наведеним Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в ухвалі від 17 грудня 2025 року дійшов обґрунтованого висновку про те, що у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 слід відмовити.
28. Стосовно доводів ОСОБА_1 про відмову йому в доступі до правосуддя для захисту порушених прав Велика Палата Верховного Суду зазначає, що законодавчі обмеження можливості оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки така бездіяльність, зокрема, ВРУ може бути оскаржена в суді, якщо вона допущена у правовідносинах, у яких парламент реалізує свої владні (управлінські) функції.
Міркування і твердження скаржника в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
29. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що ухвалу суду першої інстанції від 17 грудня 2025 року постановлено з дотриманням норм процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє через представника Миронова Олега Анатолійовича, залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 990/580/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді:	О. О. Банасько О. В. Білоконь О. Л. Булейко І. А. Воробйова А. А. Ємець Л. Ю. Кишакевич В. В. Король С. І. Кравченко О. В. Кривенда		Н. М. Мартинюк К. М. Пільков С. О. Погрібний Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець О. В. Ступак І. В. Ткач О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич